Michael Bond

Paddington
megoldja

Peggy Fortnum illusztrációival

Mojzer Kiadó

Tartalom

Első fejezet  Paddington és a „hideghullám”

Második fejezet  Egy fölöttébb szokatlan ceremónia

Harmadik fejezet  Paddington, a kéményseprő

Negyedik fejezet  Gruber úr és a meglepetés kirándulás

Ötödik fejezet  Paddington, a megmentő

Hatodik fejezet  Egy nap a tengernél

Hetedik fejezet  A meglepetés parti

Impresszum

Első fejezet

PADDINGTON ÉS A „HIDEGHULLÁM”

Paddington a Windsor Gardens harminckettes szám küszöbén állt, és beleszippantott a reggeli levegőbe. Kikukucskált düftinkabátja kapucnija és a nyakán szorosan körbetekert sál közti résen.

Azon a kis felületen, ami szokatlanul fehér bajszán kívül látszott az arcából, csodálkozással vegyes izgatottság tükröződött.

Az éj leple alatt számottevő változás állt be az időjárásban. Míg előző nap enyhe, már-már tavaszias idő volt annak dacára, hogy január elejére járt, most mindent vastag, fehér hótakaró borított, ami csaknem gumicsizmája tetejéig ért.

Egyetlen hang sem törte meg a reggeli csendet. A reggelizéshez használt edények csörgését leszámítva a konyhából, ahol Mrs. Brown és Mrs. Bird szorgosan mosogatott, csupán a lépcsőn álló tejesüvegek hó alól kibukkanó kupakja jelezte Paddingtonnak, hogy nincs egyedül a világon, és a postás hosszan elhúzódó lábnyomai, aki korábban járt arra.

Paddington szerette a havat, de ahogy körbenézett az utcán, már-már egyetértett Brownék házvezetőnője, Mrs. Bird megállapításával, miszerint jóból is megárt a sok. Amióta Paddington a Brown családnál lakott, többet is átélt már Mrs. Bird „hideghullámaiból”, de olyanra nem emlékezett, amikor ilyen egyenletesen mély és ropogós lett volna a hó.

Bárhogy is, Paddington sosem szalasztotta el az alkalmat, ezért a következő pillanatban becsukta maga mögött az ajtót, és amilyen gyorsan csak tudott, elindult a ház mellett, hogy felderítse a helyzetet. A hógolyózás reménye mellett örült, hogy végre kipróbálhatja a gumicsizmáját, amely a szobájában várt valami ilyesmire, amióta csak Mrs. Brown meglepte vele a mackót karácsonykor.

Amikor elérte Mr. Brown káposztaágyását, Paddington szorgosan havat lapátolt a kezébe, és kemény, gömbölyű golyókat formált belőle, amikkel azután megdobálta a teregetőállványt. De miután több nagy hógolyó is kis híján eltalálta a szomszéd üvegházát, a mackó sietve a hóemberépítés jóval fontosabb tevékenységének szentelte figyelmét, így lassan ismét béke telepedett a Windsor Gardensre.

Valamivel később Paddington épp az utolsó simításokat végezte a hóember fején néhány régi limonádésüvegkupakkal, amikor a csöndet egy közeli ablak kivágódása rengette meg.

– Bedve! – kiáltotta egy hang. – De vagy az, bedve?

Paddington riadtan összerezzent, és miután felemelte a kapucniját, Brownék szomszédját látta meg kihajolni az ablakán. Mr. Curry pizsamát és köntöst viselt, fél arcát nagy, fehér zsebkendő takarta.

– Már nem dobálok hógolyókat, Mr. Curry! – szögezte le Paddington sietősen. – Inkább hóembert építek.

Legnagyobb csodálkozására Mr. Curry szokatlanul barátságosnak tűnt, amikor levette a zsebkendőt az arcáról.

– Sebbi baj, bedve – mondta mézesmázosan –, deb akartab veszekedni. Csak kérni szeretteb volna egy abró szívességet, amivel kereshetsz díz pennyt puffancsra.

– Csúnyán begfáztam – folytatta a szomszéd, miközben Paddington felmászott egy ládára, és átkukucskált a kerítésen.

– Degfázott, Mr. Curry? – ismételte Paddington fölöttébb csodálkozva.

Még sosem hallott olyat, hogy valaki degfázott volna, és érdeklődve nézett fel az ablakra.

Mr. Curry nagy levegőt vett.

– Deb deg – mondta nagyokat nyelve és küszködve. – Beg. És ha ez deb lenne elég, befagyott a vezetékem.

Paddington egyre riadtabban hallgatta Mr. Curryt, és az utolsó információmorzsánál majdnem leesett a ládáról ijedtében.

– Befagyott a vezetéke! – kiáltott. – Szólok Mrs. Birdnek, hogy hívja dr. MacAndrew-t.

Mr. Curry felhorkant.

– Dekeb deb orvos kell, bedve – morgolódott. – Hadeb vízvezeték-szerelő. Deb a saját vezetékem fagyott be. Hadeb a vízvezeték. Annyi víz sincs a bojlerben, hogy begtöltsem a beleg vizes palackomat.

Paddington kicsit csalódott arcot vágott, miközben egy papírba csomagolt nehéz tárgy landolt a lábánál.

– Ez a bejárati ajtóm kulcsa – magyarázta Mr. Curry. – Vidd el Mr. Jamesnek, az ezermesternek! Bondd beg neki, hogy jöjjön ide azonnal. Dekem ágyban kell feküdnöm, de beengedheti bagát. De bondd meg neki, hogy de csapjon nagy zajt – lehet, hogy aludni fogok. És de állj le útközben puffancsozni, különben ugrik a díz penny!

Ekkor Mr. Curry trombitálva kifújta az orrát egymás után többször, majd bevágta az ablakát.

Hírhedt volt a környéken a fukarságáról. Rendszeresen jutalmat ígért az embereknek bizonyos megbízásokért, de amikor fizetésre került volna a sor, valahogy mindig felszívódott. Paddingtonnak volt egy sanda gyanúja, hogy ezúttal sem lesz másként, és néhány percig csak bámulta az üres ablakot, mielőtt lassan elindult Mr. James háza felé.

– Curry? – kiáltotta az ezermester az ajtajában állva, és lenézett Paddingtonra. – Curryt mondtál?

– Így van, Mr. James – felelte Paddington, és udvariasan megemelte a kapucniját. – Befagyott a vezetéke, és még a meleg vizes palackot sem tudja megtölteni.

Így járt – felelte az ezermester részvétlenül. – Elég bajom van énnekem a saját csöveimmel, nem érdekelnek Mr. Curry vezetékei. Különben is, ismerem már őt és a kis megbízásait. Még a legutóbbiért se fizetett ki… pedig az hat hónapja volt. Üzenem neki, hogy látni akarom a pénzét, mielőtt bármit megcsinálok neki, de még akkor is kétszer meggondolom!

Paddington csalódottan hallgatta Mr. Jamest. Amennyire fel tudta idézni Mr. Curry pénzét, nem volt valami szép látvány, koszos színe volt, mintha sokáig tartották volna bezárva, és nem hitte, hogy Mr. James szívesebben dolgozna attól, hogy láthatja.

– Mondok én valamit – szólalt meg az ezermester sóhajtva, amikor meglátta Paddington arckifejezését. – Várj egy hangyányit! Mivel látom, milyen nagy utat tettél meg a hóban, megnézem, mit tehetek.

Mr. James eltűnt, és egy pillanattal később nagy, barna papírcsomaggal tért vissza.

– Kölcsönadok Mr. Currynek egy forrasztólámpát – magyarázta. – És betettem egy könyvet a vízvezetékszerelésről. Talál benne pár tippet, ha elakadna.

– Egy forrasztólámpa? – kiáltotta Paddington elkerekedő szemmel. – Ez nem fog tetszeni neki!

– Kell vagy nem? – kérdezte Mr. James. – Nekem egyre megy. De ha rám hallgatsz, medve, elviszed. Sokat fog még romlani az időjárás, mielőtt javulni kezd.

Azzal Mr. James elköszönt, és jó alaposan becsukta az ajtaját, otthagyva a küszöbön Paddingtont, aki gondterhelten pislogott a mancsában lévő csomagra.

Mr. Curry meglehetősen indulatos ember, és Paddington rémülten gondolt arra az eshetőségre, hogy felkeltse és átadjon neki egy forrasztólámpát, vagy akár csak egy vízvezeték-szerelésről szóló könyvet, főleg, amikor csúnyán megfázott.

Minél többet gondolkodott rajta, annál fancsalibb képet vágott, és mire visszaért a Windsor Gardensbe, a bajszát úgy belepte a hó, hogy csak a közvetlen közelében elhaladó gyalogosok vettek volna észre bármi rést.

Mrs. Brown megállt a házimunkában, amikor egy alacsony figura sietett el a konyhaablak előtt.

– Attól tartok – sóhajtott –, hogy a következő napokban tele lesz a ház mancsnyomokkal, ha ilyen marad az időjárás.

– Ha ilyen marad az időjárás, a medvével több gondunk lesz, mint a tappancsával – jegyezte meg Mrs. Bird, aki gazdasszonya mellé állt. – Ajánlom neki, hogy viselkedjen!

Brownék házvezetőnője hajthatatlan volt a koszos padló kérdésében, különösen, ha bizonyos medvék „havazása” állt mögötte, és rosszallóan figyelte, ahogy Paddington eltűnik a ház garázsában.

– Azt hiszem, a szomszédnak segít – jegyezte meg Mrs. Brown, amikor Paddington ismét megjelent a kabátja alatt szorongatva valamit. – Azt hiszem, Mr. Currynek gondjai vannak a csövekkel.

– Remélem, csak azokkal – felelte Mrs. Bird. – Nem tetszik nekem ez a sok nyüzsgés ma délelőtt.

Mrs. Birdnek sosem tetszett, ha Paddington segít, ráadásul többször is látta őt elmenni a konyhaablak előtt, és a kabátja alól mintha régi csövek lógtak volna ki.

Most is, mialatt beszélt, kalapálás hallatszott Mr. Curry fürdőszobájából, csak úgy visszhangzott a két ház között. Előbb csak egy-két koppanás volt, aztán egy egész sor, majd ezek egyre hangosabbak lettek, és hatalmas dübbenéssel ért véget a koncert, ami után már csak egy forrasztólámpa sziszegése hallatszott.

– Ha ideát is ilyen hangos – méltatlankodott Mrs. Brown –, csak a jó ég tudja, milyen lehet odaát.

– Engem nem a hangok aggasztanak – felelte Mrs. Bird komoran –, hanem a kilátások.

A Brown család házvezetőnője otthagyta az ablakot, és a tűzhely körül kezdett sürgölődni. Mrs. Bird abban hitt, hogy az embert ne zavarják a munkájában, és Mr. Curry vízvezeték-szerelőjének viselt dolgai igazán nem tartoztak rá. De ha vár egy percet, alighanem meggondolta volna magát a kérdésben, mert ebben a pillanatban kivágódott Mr. Curry fürdőszobájának ablaka, és egy ismerős kalap tűnt fel, amit hasonló mértékben ismerős bajusz követett.

Az alapján, amilyen arcot a mackó vágott, miközben áthajolt a párkányon és lebámult a messze alatta lévő földre, alighanem ő lett volna az első, aki egyetértett volna Mrs. Bird megjegyzéseivel a témáról.

Paddington a lelke mélyén derűlátó medve volt, de ahogy visszakászálódott a párkányról és szemügyre vette Mr. Curry fürdőszobáját, be kellett ismernie, hogy kicsit nagy a rumli. Sőt, mindent összevetve kezdte azt kívánni, bárcsak hozzá sem látott volna az egészhez.

Mr. James forrasztólámpája és a Mr. Brown garázsából származó szerszámok mellett a padlót mindenféle csövek lepték, több darab forrasztó ón és edények, nem is szólva a locsolócsőről, amit a kertből hozott fel, biztos, ami biztos.

De nem a rendetlenség miatt vágott Paddington gyászos képet, hanem a mindent elöntő víz miatt. Ha figyelembe vette, hogy minden be volt fagyva, amikor nekifogott, nem is értette, honnan jött ilyen sok. Egyetlen száraz hely maradt az egész fürdőszobában, mégpedig a sarokban, a mosdónál, mivel Paddington a csöpögő cső alá tette az egyik gumicsizmáját, hátha sikerül annyi meleg vizet összegyűjtenie, amivel feltöltheti Mr. Curry palackját.

Paddington ezt különösen fontosnak tartotta megtenni, mielőtt Mr. Currynek eszébe jut felkelni. Máris nyugtalanító fészkelődés hallatszott a szobája felől, és kétszer fennhangon tudakolta, mi az ördög folyik. Paddington mind a kétszer igyekezett mély, röfögő hangot kiadni, mint egy keményen dolgozó vízvezeték-szerelő, amikor úgy tűnt neki, hogy Mr. Curry hangja kezd gyanakvóvá válni.

Aztán, hogy történjen valami, kanalazni kezdte a mancsával a vizet a padlóról, de amint felemelte a vizet, beitta a szőre, és visszacsorgott a karján. Reménykedve belefacsart a könyökéből néhány cseppet a csizmájába, és nagyot sóhajtva elővette a könyvet, amit Mr. James adott kölcsön neki.

A könyv címe A vízvezeték-szerelő legjobb barátja, írta Bert Stilson, és bár Paddington biztos volt benne, hogy nagyszerű olvasmány bárkinek, aki életében először szeretne csöveket beszerelni a házába, nem sok mindent talált arról, mit tegyen, ha egyszer elfagytak. Olybá tűnt, Mr. Stilson hihetetlenül szerencsés időjárást fogott ki, valahányszor dolgoznia kellett, mivel csaknem az összes fotón gyönyörűen besütött a nap a nyitott ablakon.

Csupán egy fejezet foglalkozott az elfagyott csövekkel. A hozzá tartozó képeken Mr. Stilson forró vízbe áztatott törölközőt tekert rájuk. A közelben nem állt rendelkezésre forró víz, hát Paddington megpróbálta közel tartani a forrasztólámpához Mr. Curry egyetlen törölközőjét, hogy felmelegedjen, de miután több csúnya barna folt jelent meg rajta, gyorsan rossz ötletnek minősítette, és abbahagyta.

Egy másik képen Mr. Stilson a forrasztópisztoly lángját a csőre irányította, mivel különösen makacs esettel volt dolga, és ezt a módszert Paddington jóval hasznosabbnak ítélte. Az egyetlen probléma az volt, hogy amint a víz megolvadt a csőben, az egyik illesztéknél szivárogni kezdett.

Paddington próbálta a mancsával eltömni a lyukat, miközben végigolvasta a fejezetet, de a szivárgó csövek kérdésében Mr. Stilson még annyira sem bizonyult hasznosnak, mint a befagyottak esetében. Az ólomcsövek kapcsán egy lábjegyzet megemlítette, hogy kalapáccsal ütögetve elzárható a rés, de valahányszor Paddington ráütött Mr. Curry vezetékének valamelyik résére, újabb szivárgás jelentkezett valahol másutt, így a kezdeti egy lyuk helyett immár öt lett, és mackónk kifogyott a mancsokból.

Egy ideig csak a forrasztólámpa sziszegése és a víz csöp-csöp-csöpögése törte meg a fürdőszobára telepedett csendet, míg Paddington a gondolataiba mélyedt.

Ám hirtelen, ahogy a könyv végére lapozott, felderült az arca. Az utolsó fejezet legvégén, kihajtható mellékletben Mr. Stilson rajzolt egy táblázatot, melynek a „Leggyakoribb hibák” címet adta. Paddington sietve kiterítette a lapot az ülőkén, és nagy érdeklődéssel tanulmányozni kezdte.

Mr. Stilson szerint egy vízvezetéknek szinte bármely része okozhat hibát előbb vagy utóbb, de létezik egy pont, amely kétségkívül több baj forrása, mint az összes többi együttvéve. A táblázat alján elmagyarázta, hogy az U alakot formázó könyökökben mindig van víz, így ezek fagynak meg elsőként, ha beköszönt a hideg.

Mr. Curry fürdőszobájában szétnézve Paddington csodálkozva látta, milyen sok U könyök van. Sőt, úgy tűnt, bármerre fordul, mindenütt valamiféle könyököket lát.

Egyik mancsában Mr. Stilson könyvét tartva, a másikkal fogta a forrasztólámpát, és letelepedett a mosdó alá, ahol a cső különösen nagy U betűt formált, mielőtt csatlakozott a hideg vizes csaphoz.

Ahogy mozgatta a lángot a csövön, kellően hátra ült, nehogy véletlenül megperzselje a bajszát. Örömmel hallott több apró reccsenést belülről. A reccsenéseket kondulások váltották fel, és Paddington véleménye jelentős mértékben megjavult Mr. Stilsonról. A következő másodpercben hangos gurgulázás hallatszott a feje fölött a mosdóból, és a víz megeredt.

Hogy egészen biztos legyen a dolgában, egy utolsó mancslendítéssel még egyszer végighúzta a lángot a csövön. Ekkor történt, hogy hirtelen éppúgy megfagyott a mosolya, mint a víz a csövekben.

Minden olyan gyorsan történt, jóformán egyetlen szemvillanás alatt. Az egyik pillanatban Paddington a mosdó alatt állt a forrasztólámpával, a következőben nagy sziszegés, majd hangos pukkanás hallatszott, és a mackó döbbenetére Mr. Curry U könyöke a szeme láttára köddé vált. Paddingtonnak alig volt ideje nyugtázni a fürdőszoba padlóján az olvadt ólomtócsát, amikor arcon csapta a hideg víz, és kis híján hanyatt lökte.

Nagy lélekjelenléttel ráütött a cső forró, hajlékony maradványaira, amit így Mr. Curry kádja fölé fordított, és miközben a víz gurgulázott és sistergett, ő ismét Stilson könyvének szentelte a figyelmét. Valahol a vége felé volt egy megjegyzés arról, mi a teendő vészhelyzetben, amit Paddington nagyon szeretett volna elolvasni.

Néhány pillanattal később olyan szaporán szedte a lábát lefelé a lépcsőn, ahogy csak bírta, és siettében bevágta a bejárati ajtót. A csapódással csaknem egy időben dörrenve kivágódott egy ablak valahol odafent, és Mr. Curry hangja zengett fel.

– Bedve! – bömbölte. – Bi folyik itt, bedve?

Paddington riadtan nézett körül a hófedte kertben.

– El kell zárni a nyavalyást!

– Bicsoda?! – bömbölte Mr. Curry, és füléhez emelte a kezét, hogy meggyőződjön róla, jól hallotta. – Nyavalyás? Hogy mersz engeb nyavalyásnak nevezni? Begmondalak Mrs. Birdnek!

– Nem úgy értettem, hogy el kell zárni, nyavalyás – magyarázta Paddington kétségbeesve. – Úgy értem...

– Elzárni? – ismételte Mr. Curry. – Engeb aztán deb zársz el! Bi folyik itt? Hol van Mr. James?

– Elszállt a könyök, Mr. Curry – kiáltotta Paddington.

– Elszállt a kölyök? – prüszkölte Mr. Curry. – Jól hallom, azt bodtad rám, elszállt a kölyök?

Mr. Curry nagy levegőt vett, hogy kifejtse nézeteit a medvékről úgy általánosságban, és külön Paddingtonról, de ekkor furcsa ábrázatot vágott, és Paddington döbbent szeme előtt fel-le kezdett ugrálni, a kezével pedig kalimpált a levegőben.

– Hoddad jöd ez a sok víz, bedve? – harsogta. – Jéghideg vízbed állok! Hoddad jön?

De ha Mr. Curry választ várt kérdésére, nem volt szerencséje, mert egy pillanat múlva újabb bejárati ajtó dörrenése hasított a fülébe, mégpedig a harminckettes számé.

Paddington már egy ideje úgy érezte, hogy mára kivízszerelte magát, és Mr. Curry arckifejezése megerősítette ebben.

Mr. Brown felnézett a reggeli újságból, mivel kalapálástól zengett az ebédlő.

– Alig várom, hogy végezzenek a szomszédban – mondta. – Napok óta csinálják. Mi az ördög folyik ott?

– Nem tudom – felelte Mrs. Brown, miközben kávét töltött. – Mr. Curry kőműveseket hívott. Azt hiszem, a fürdőszobájával van valami. Egész héten furán viselkedett. Tegnap este átjött csak azért, hogy tíz pennyt adjon Paddingtonnak, és többször is előfordult, hogy reggel küldetett a pékkel puffancsot.

– Mr. Curry adott Paddingtonnak tíz pennyt? – visszhangozta Mr. Brown, és leeresztette az újságot.

– Azt hiszem, valami csúnya baleset érte a hideghullám alatt – magyarázta Mrs. Bird. – Teljesen új fürdőszobát csináltat a biztosítótársaság költségén.

– Ez jellemző, Mr. Curry mindent ingyen csináltat – vélte Mr. Brown. – Én akárhányszor próbálok bevasalni valamit a biztosítómon, a szerződés alján mindig szerepel egy apró betűs záradék, ami miatt nem lehet.

– Ó! – mondta Mrs. Bird. – Azt hiszem, ebben az ügyben mancsok vannak, nem záradékok. Mr. Curry úgy hívja, a „medvészeti katasztrófa”.

– Medvészeti katasztrófa? – ismételte Mr. Brown. – Erről még sosem hallottam.

– Nagyon ritka – fejtegette Mrs. Bird. – Tényleg fölöttébb ritka. Annyira ritka, hogy szerintem nem is hallunk róla többé. Ugye, Paddington?

Brownék Paddingtonra néztek, vagy legalábbis arra a kevésre, ami kilátszott belőle egy nagy bödön mögül, amiben a kedvenc narancslekvárja volt, és a piacon vette, a filléres boltban. De az egyetlen hang, amit hallottak, a pirítós ropogása volt, mivel a mackó szorgosan reggelizett.

Paddington nagyon rosszul hallott ám, amikor úgy akarta. De azért valahogy mégis azt sugallta a kinézete, hogy Mrs. Birdnek igaza van, és ha a család egy bizonyos tagján múlik, a fürdőszobák sok-sok télen át biztonságban lesznek a „medvészeti katasztrófától”.