Jade Beer

A HERCEGNÉ RUHÁJA

A mű eredeti címe

The Memory Dress

Copyright © 2024 by Jade Beer Publishing Ltd.

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

ISBN 978 615 104 045 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Szeretettel Apunak, aki örökké emlékezetes marad x

Minél messzebbre tudsz visszanézni, annál messzebbre látsz majd előre.

WINSTON CHURCHILL

Nem kell valamivé válnod ahhoz, hogy szeressenek.

CHARLIE MACKESY

Világot akart látni, de azt már nem akarta, hogy a világ is lássa őt.

CLARA BEER

PROLÓGUS

New York
Christie’s Aukciósház
1997. június 25.

Ma este vörös szőnyeget terítettek le a Park Avenue 502. előtt. Az árverésvezető, aki drága szmokingot és csokornyakkendőt visel, állát leszegve kémleli a közönséget az orrnyergére lecsúszott szemüvege fölött. Szép lassan belélegzi a teremben vibráló energiát, amelyet hamarosan a markában fog tartani, és oda vezeti az egybegyűlteket, ahová akarja. Sorjáznak majd a makulátlanul tisztán ejtett magánhangzók, és a férfi, minden tekintélyét latba vetve, egyre följebb srófolja majd az árakat. Akár ötezer dollárt is ugrik egyszerre, hiszen itt nincs határ, és hatalmas a tét.

A jelenlévők azért jöttek, hogy lássák a világ legpazarabb ruhatárát. A széksorokban helyet foglaló több mint ezer férfin és nőn kívül még rengetegen fognak licitálni telefonon. A múzeumok, befektetők, magángyűjtők és híres rajongók már láthatták az árverési tételeket, így jól tudják, mi következik. Kiválasztották a kedvenceiket, megszabták a vásárlásra szánt összeg felső határát, és most a vetélytársakat méregetik. Latolgatják, hogy kikkel állnak szemben, és vajon ki emeli majd magasba diadalmasan a tárcsáját a végén.

Az egyik hátsó sor szélén sokáig üresen marad egy lefoglalt hely. Csak az utolsó pillanatban ül le oda egy karcsú, fekete hajú, elegáns nő, akinek lefelé keskenyedő, fekete gyapjúnadrágjához a rúzsa vörös színéhez tökéletesen passzoló, egysoros, térdig érő blézer társul. A nő egyvalamiben elüt a többi jelenlévőtől, ugyanis nincs a kezében a súlyos, fényes, fehér katalógus, amely bepillantást enged a hercegné magánéletébe, és amelyen a kézzel írt üzenet nemes egyszerűséggel így szól: „Ezt a csodálatos árverést egyetlen személy inspirálta: a fiunk, William.”

A vörös blézeres nő nem licitál. Mozdulatlanul üli végig az árverést, majd mosolyogva távozik, mielőtt kitódulna a tömeg. Még a szuvenírként osztogatott katalógust sem kéri el, amelynek borítóját egy arckép ékesíti.

A gyöngy fülbevalós Diana, aki egyenesen a kamerára villantja félmosolyát, a nyolcvanas tételt viseli. Azt a ruhát, amely előző életében a párizsi Élysée-palota bankettasztalának fényét emelte, most pedig itt jár körbe szép lassan a forgóasztalon. Már-már életre kel a meleg fényben fürdő, gyöngyházszínű, selyemszatén ruhaköltemény, amelyet olyan jól ismer mindenki, hogy szinte várják, hogy felbukkanjon a gazdája, és meséljen egy anekdotát arról az estéről, amikor legutóbb felvette. A ruha felsőrészét díszítő, műgyöngyökkel kivarrt szegfűk, valamint a fehér és aranyszínű teklagyöngyök gyönyörűen mutatnak a reflektorfényben, a mélyzöld bársonyfüggöny előtt.

Ám nem a nyolcvanas tétel okoz némi felbolydulást a teremben, hanem egy másik ruha, amely át van húzva a katalógusban. Az vált ki némi izgatott morajt azokból, akik elsőként vették észre, hogy a tizenkilences tétel szerepel ugyan a listán, de nem kerül kalapács alá ezen az estén, amikor a többi ruha esélyt kap arra, hogy új életet kezdjen.

Nyolcvan ruha van a katalógusban, de csak hetvenkilenc fog elkelni. Egy hiányzik.

1
MEREDITH

London
1988

Alig aludt. Méghozzá nemcsak most, hanem az előző tíz éjszakán sem, azaz amióta megkapta az állást ott, ahol ma kezd. De tudja, hogy a kávé és az adrenalin majd átsegíti mindenen, ami várhat rá. Bukfencet vet a gyomra, de vesz egy jó mély lélegzetet, és szívből reméli, hogy kedvesek lesznek hozzá. Meg abban is bízik, hogy hasznos lesz, és válaszolni tud a neki szegezett kérdésekre. A legjobban mégis azt reméli, hogy úgy imádja majd ezt a munkát most, a valóságban is, mint amikor még csak álmodott róla.

Mielőtt távozna a kis lakásából, még egyszer, utoljára átnézi a táskáját, hogy benne van-e minden, ami aznapra kell. A munkahelyére idő előtt érkezik meg, ezért körbejárja párszor a háztömböt. Tudja, hogy ha túl hamar megy be, kínos helyzetbe hozhatja a többieket, akik még nem készültek fel az érkezésére.

Hajszálpontosan nyolckor nyomja meg a csengőt, majd vár. Közben vesz egy újabb mély lélegzetet, és lesimítja a barna gyapjúkabátját, amely most, annak fényében, hogy mi folyik e mögött az ajtó mögött, silány, igénytelen darabnak hat. Aztán nyílik az ajtó, és előbukkan egy férfi.

– Meredith?

Meredith csak bólint, mert a várakozásteli izgalom vagy inkább idegesség egyelőre meggátolja abban, hogy mosolyogjon, vagy kinyögjön egy köszönést. A kezét pedig hiába nyújtja, mert a férfi már el is indul előtte a szűk folyosón.

– Ide akaszthatod a kabátodat – mutat a folyosó teljes hosszán végigfutó korlátra –, és ideális esetben a táskádat is. A műhelyben igyekszünk minél kevesebb személyes holmit tárolni, innivalót pedig nyilván nem viszünk be. A személyzeti társalgó és a mosdó egy emelettel följebb – int a fejével a plafon felé a férfi, majd hozzáteszi: – Én Peter vagyok, a mintavágó.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetlek, Peter. Alig várom, hogy munkához láthassak.

– Ezt örömmel hallom, mert tennivaló van bőven – mondja Peter. A fáradt hangjában nyoma sincs Meredith első napi lelkesedésének. – Ebben a műhelyben leszel – folytatja, majd belök egy ajtót, amely mögött megint csak sokkal kisebb helyiség húzódik, mint amekkorát Meredith várt. A műhelyben pedig ott van mindaz, amire számított – és semmi más. Minden a helyén van, pont úgy, ahogy ő szereti. Színek alig-alig, növény, személyes holmi, csomagolt ebéd sehol.

– Azt hiszem, elég egyértelmű a dolog. Az a helyed – int a fejével az egyetlen szabad munkaasztal felé Peter. Az ablakhoz közeli asztal – nem mintha ez túl sokat számítana, hiszen a tejüveg nem átlátszó –, az alacsonyabbak közé tartozik, és Meredith egyből látja, hogy bőven van rajta hely. Azaz szép, katonás rendben ki tudja majd pakolni a legfontosabb munkaeszközeit. – A bemutatkozást rád bízom, ha nem gond – teszi hozzá Peter. – Nekem haladnom kell.

– Persze, persze, semmi probléma – vágja rá Meredith, majd körbehordozza a helyiségben a széles mosolyát. Aztán szép lassan, érthetően megmondja, hogy hívják, és ügyel rá, hogy mindenkivel felvegye a szemkontaktust. Tizenegyen vannak rajta kívül, nagyrészt nők. Odabiccentenek neki, és egy röpke pillanatra megállapodik rajta a tekintetük. Mintha azt próbálnák villámgyorsan felmérni, be tud-e majd illeszkedni a szorosan szabályozott munkarendjükbe.

Így tesz mindenki, egy kivétellel.

A férfi makulátlanul tiszta, hosszú, fehér köpenyben hajol az egyik magasabb asztal fölé, és rövidke, tűhegyes ceruzát szorongat a jobbjában. Meredith nem hagyja, hogy levegőnek nézzék, és vár. A férfi szemöldöke egy icipicit összébb húzódik. Látszik, hogy nem szívesen emelné fel a fejét, mert fél, hogy az megtörné a koncentrációját, ugyanakkor érzi, hogy illene. Alig észrevehetően Meredith felé fordul a feje, majd miután érzékeli, hogy az új kollegina nem mozdul, felegyenesedik – és bármily meglepő, kedvesen néz, nem barátságtalanul, kihívóan. Talán nem is bunkó, gondolja Meredith, csak szégyellős, vagy egyszerűen szerény.

– Üdv! Meredith vagyok – ismétli tekintetét rászegezve, de a férfinak arcizma sem rebben. Úgy tűnik, semmibe veszi őt… Igen, már sunyja is le a fejét, és az asztalán heverő fehér szövetmintákra mered. – Te pedig…? – kérdi fejét oldalra billentve Meredith, és szélesebbre húzódik a mosolya, miközben tovább keresi a szemkontaktust. Ez nem az a pillanat, amikor hagyhatja, hogy bárki is megfélemlítse, pláne nem egy olyan ember, akivel közeli munkakapcsolatban fog állni! Végül találkozik a tekintetük, méghozzá vélhetően egy-két másodperccel hosszabb időre, mint amennyire a férfi bárki mást méltatott aznap reggel.

– William – mondja, és egy icipicit följebb kúszik a szája széle. Meredithnek eszébe jut Peter iménti, hivatalos mosolya, amely nem volt barátságos, mert Peter nem a jóindulatát akarta kommunikálni, hanem valami egészen mást. Talán azt, hogy erősen kétli, hogy ő jól fogja itt érezni magát? William mosolya viszont másnak, őszintébbnek tűnik.

– Hát örömmel nézek a közös munka elébe, William.

Meredith háta mögött ekkor nyílik az ajtó, és rögtön érzi, hogy egy picit megváltozott a műhelyben a hangulat. Hátrapillant, és szembetalálja magát Catherine-nel, akit egyből felismer a vállig érő, fekete hajáról és a hibátlan szabású, hollófekete nadrágkosztümjéről. A ruhadarab kigombolt felsőrésze és kissé felgyűrt ujja jelzi, hogy a gazdája készen áll a munkakezdésre. Meredith nem hitte volna, hogy ilyen hamar találkozik Catherine-nel. Feltűnik neki, hogy sokkal szebb, mint a sajtóban közzétett fotóin, de nem ettől van elájulva. Hanem attól, hogy ez a nő, hála a kreativitásának és a munkamoráljának, a szakma csúcsára jutott, de az üstökösszerű felemelkedése nem szült irdatlan méretű egót, mint oly sokaknál. Meredith olvasott róla annyit, hogy tudja: ő itt akar lenni, és ettől a nőtől akar tanulni!

Catherine a kezét nyújtja.

– Örülök, hogy csatlakozol hozzánk. Meredith, ugye?

– Igen, igen – mondja Meredith, majd a kemény kézfogást követően Catherine hátramegy, hogy váltson néhány szót Peterrel.

Meredith pedig már indulna a helyére, amikor észreveszi, hogy William még nem mélyedt bele újra a munkába. Őt nézi, és a jelek szerint nem érzi szükségét, hogy leplezze a szemében csillanó finom, visszafogott kíváncsiságot.

2
JAYNE

Bath
2018 július

Margot annyira hasonlít rám! Mármint abban, hogy ő is utálja a fölösleges zajokat, és szeret egyedül lenni. Tökéletesen boldoggá teszi, ha üldögélünk egymás mellett, mint most, és a karomnak dőlve nézheti, ahogy felszáll a fűről a hajnali köd, meg azt, ahogy lent, a mélyben nagyokat nyújtózva ébredezik a város.

Mindig mosolyra fakaszt a felismerés, hogy jobban hasonlítok erre az akaratos Jack Russell terrierre, mint a legtöbb emberre. A mosolyom nyolcvan százalékban őszinte, hiszen erre a kutyára sok szempontból érdemes hasonlítani, húsz százalékban pedig tagadásból fakad, de ezt legalább őszintén bevallom. Egyáltalán nem zavar, hogy szeretjük Margot-val a békés magányt, de azért nem kerüli el a figyelmemet az sem, hogy mások szerint zavarnia kellene.

Reggel nyolc óra van, és épp végeztünk a kétórás körsétánkkal, amelynek során a Bath körüli dombokról tekintünk le a városra. Hetente legalább kétszer bejárjuk ezt az utat. Margot ilyenkor a sarkamban koslat, és rettentően szófogadó, míg meg nem csapja az orrát valami neki tetsző szag, és el nem tűnik a balfenéken. De hamar megtanultam, hogy pánikra semmi ok, mert Margot, ellentétben más kutyákkal, akiket sétáltatok, mindig visszajön. Még csak meg sem kell állnom, úgyis megtalál, mert hittel vallja, hogy a hűség mindenekfelett. Meg aztán tudja, hogy van nálam pacalrudacska.

Kinyújtom csalán karistolta, hosszú lábaimat, és nézem, ahogy az utolsó felhőket is eloszlatja az új nap melege. Szúrja a térdhajlatomat a száraz fű, de nem bánom. Elégedetten nyugtázom, hogy ma is csodaszép, kék ég tekint majd le ránk. Margot gazdája, a lenyűgöző Davina már nyilván a gyerekeit taszigálja az iskola felé, míg én, a szerencsés, itt üldögélek, és átjárja bensőmet a mélységes elégedettség. Hiszen lám, boldoggá tettem ezt a kutyát, és ehhez egy árva szót sem kellett szólnom! Ez a szép a kutyákban: minél jobban megismered őket, annál jobbak hozzád. Az emberekről ez nem mindig mondható el.

A ma reggeli sétánkon nem láttunk senkit. Ezen a korai órán nem tévelyegnek turisták a szántóföldek, mezők, ösvények labirintusában, és a morcos öregurak sem értek még ide, hogy engem tegyenek felelőssé az összes, hanyagul eldobott kakizacsiért. Sőt, még anyu sem írt rám! Így aztán kétórányi zavartalan magányban volt részünk Margot-val a szabadban, ahová mindketten epedve vágyunk, és csak egy-egy forgókapu állta utunkat, semmi más. Vajon még frissebb és illatosabb lenne-e a levegő, még jobban kitágulna-e a tüdőm, és még jobban szeretne-e ez a kutya, ha többre vágyakoznék? Ha nem elégendék meg azzal, hogy olyan vagyok, amilyen, és egyszerűen azt teszem, amit szeretek? Nem kellene merészebben, magabiztosabban masíroznom át a harmadik évtizedembe, ha már egyszer a világ állandóan ezt sulykolja belém?

Letekintek a reggeli napsütéstől már melegedő, mézszínű fényben fürdő bathi háztetőkre meg a híres György kori utcákra, ahol félkört alkotnak a sorházak. Az épületek közül csak egy-egy daru és templomtorony emelkedik ki. Az tűnik fel először, hogy milyen szép a látvány, de aztán már az épületekbe pakolt embereken jár az eszem, miközben Margot hangosan ropogtatja a jól megérdemelt reggelijét. A gyönyörű házakat, amelyek egyikében én is élek, lakásokra osztották fel a nagyratörő tulajok, hogy minél többet hozzon a konyhára minden egyes négyzetméter. A lakók élete egyhangú: ébresztő, ingázóvonat, munka, ingázóvonat vissza, majd kezdődik minden elölről. Vajon milyen konfliktusokkal, egyeztető tárgyalásokkal, problémákkal kell ma szembenézniük? És vajon megsokszorozza erejüket a tudat, hogy mi vár rájuk, vagy inkább félelmet kelt bennük? És vajon azért élnek úgy, ahogy, mert valaki más meggyőzte őket arról, hogy erre kell vágyniuk? És én? Én is azért élek így?

Mindig is én voltam a csöndes, félszeg lány, aki mellé nem jó ülni, és inkább róla szokás beszélgetni, mintsem vele. A többség értette, hogy miért vagyok csöndes, mert tudták, hogy milyen szomorú a családunk története. De elég volt, ha valamelyik anyuka suttogóra fogta, és elmesélte a kávé mellett egy másiknak, aki még nem ismerte, megfeledkezve arról, hogy semmi sem csigázza fel úgy a szomszéd szobában játszó gyerekek kíváncsiságát, mint a suttogás. Gyerekkoromban sajnos érdekessé tettek mások szemében a suttogva előadott sztorik, és megkaptam azt, amire a legkevésbé vágytam: a fokozott figyelmet. Volt, aki csak a fura, hallgatag lányt látta bennem, mások viszont izgalmas kihívásnak tekintették azt, hogy megpróbáljanak valahogy szóra bírni.

A távolban felvijjog egy rendőrautó vagy talán mentő szirénája, és eszembe juttatja, hogy a munkanapomnak van egy második része a Csokréta & Bokréta nevű virágüzletben.

Kivárom az utolsó pillanatot, amikor még a késés veszélye nélkül indulhatunk el. Miután ráadtam Margot-ra a pórázt, nekivágunk a kábé félórás útnak, amelynek végállomása mindkettőnk otthona, a Lansdown Crescent. A séta alatt egy pillanatra sem sütöttem le a szememet, és mohón szívtam magamba mindazt, amit a táj nyújtani tud, a város utcáin viszont már csak a túracipőmet fikszírozom. Nem akarok ugyanis senkivel sem kommunikálni, sőt látszani sem, de tudom, hogy százhetvenhét centis égimeszelőként kimagaslok a tömegből. Úgy tűnik, hogy Margot is velem együtt feszeng, mert megszaporázza lépteit. Tudja, hogy várja a kényelmes kutyaágy és az üres ház.

Amikor végre összeszedtem a bátorságomat, és elköltöztem anyutól, egyből tudtam, hogy ez a hely kell nekem. Sokaknak fájt a foga arra a lakásra, de a szüleim pénze segített. Az ingatlanos azt mondta, hogy a Lansdown Crescent Bath legszebb félköríves, sorházas utcája, ahol csak elvétve lát az ember Eladó táblát.

A fickónak igaza volt, de nem ezzel adta el nekem a lakást, hanem a birkákkal. Ha ugyanis letekintek a városra a legfelső szinten lévő lakásom ablakából, a panoráma mellett a szemközti, magánkézben lévő zöldterületen bóklászó jószágokat is látom, akik nem is sejtik, mekkora mázlisták. Hiszen kész csoda, hogy megmaradt az a legelő ott, a túlzsúfolt város kellős közepén.

Az sem hátrány, hogy a Lansdown Crescenttől anyu is, meg Sally is elég messze lakik ahhoz, hogy ne reszkírozzák meg a „csak úgy beugrást”, hanem telefonáljanak, mielőtt jönnek. Anyu érti is, hogy mi az ábra nálam, a nővérem viszont, aki mindig is sokkal harsányabb volt, mint én, fel nem foghatja, miért nem csábít engem a Theatre Royal improvizatív humorestje vagy mondjuk az Assembly Roomsban rendezett vitaest. (Téma: Bath jelentősége a modern építészet számára.) Vajon miért minősül sokak szemében fogyatékosságnak, ha az ember szeret egyedül ücsörögni a gondolataiba vagy egy jó könyvbe merülve?

Margot gazdája, Davina, a túlhajszolt rendezvényszervező, akinek végtelen hosszú munkanapjaitól egy hét alatt kinyiffannék, már nyilván bent van az irodájában. Miután belépek a földszinti lakásába, rögtön megbotlok a fél pár lábbelikből, így egy strandpapucsból, egy koszos edzőcipőből és egy kikoptatott orrú, liffegő talpú iskolai egyencipőből kirakott sormintában. A nyomvonal a konyhába vezet, mintha kenyérmorzsát szórtak volna a padlóra. Ebben a helyiségben van Margot ágya, és itt uralkodik a legnagyobb káosz. Annak, aki a konyha kialakítását finanszírozta, kitűnő ízlése lehetett, hiszen ha eltekintünk az itt tanyázó kutyától és a rendetlenségtől, olyan látvány tárul a szemünk elé, mintha rákerestünk volna a Pinteresten arra, hogy „stílusos családi lakótér”. A falakat világos kávészínűre festették, a belmagasság valami hihetetlen, és konyhasziget is van a helyiség közepén, csak most akkora a kupi, hogy alig látszik. A mosogató tele van a reggelihez használt edényekkel, az evőeszközök egy része viszont nem jutott el odáig. A dzsemes és mogyoróvajas üvegek láttán, amelyeknek a fedele szét van dobálva a pulton, nem bírok magammal: szépen letörölgetek mindent, majd rácsavarom az üvegekre a fedelet, és bepakolom őket a hűtőbe. Nem hagyhatom sorsára a főzőlapon álló serpenyőt sem, amelyre rászáradt a zabkása, hiszen mégsem fogadhatja így Davinát, amikor majd hazaesik. Elmosom hát, majd bedugom az asztalosnál csináltatott konyhaszekrénybe, amelyhez fogható nekem soha az életben nem lesz. A rádiót is kikapcsolom, mert Davinának és gyermekeinek sem jutott eszébe, vagy talán idejük nem maradt erre. A konyhasziget fölé belógó égőfüzért maszatos ujjnyomok tarkítják, és mivel hétfő van, az asztalon szokás szerint ott hevernek a vasárnapi lapok, de még a celofánból sem szedték ki őket. Újabb optimista próbálkozás, hátha csurran-cseppen a hétvégén némi szabadidő…

Minden bizonnyal Davináé a legnagyobb lakás a házban. A padlótól plafonig érő tolóablakból zavartalan kilátás nyílik a közös hátsó kertre.

Megállok, és szemlélődöm egy kicsit, ahogy már annyiszor. Egészen mellbevágó, hogy mi mindent elárul az emberekről az általuk belakott tér. Itt például még sohasem láttam férficipőt, és az is egyértelmű, hogy a lakás alapterületének, illetve légterének túlnyomó részét Davina két lánya, Willow és Maggie uralja. Sokszor hallatszik át tőlük féktelen kacaj vagy éppen sipítozó vita, amely a nap és az éjszaka bármely órájában kirobbanhat. A nagyobbik lánnyal, a tizennégy éves Willow-val akkor találkoztam először, amikor az újesztendő első hetében ideköltöztem. Nem szóltunk egymáshoz, mert a bájcsevej az ő tinivilágában ismeretlen fogalom: csak akkor szólal meg, ha úgy érzi, érdemi mondandója van. Az viszont szavak nélkül is látszott, hogy a karácsonyi izgalom már lecsengett nála, és hamarosan az is feltűnt, hogy a konyhapulton és a hűtőn szépen gyűlnek az anyjának címzett öntapadós cédulák. Willow-nak ugyanis ez a kedvenc vagy talán az egyetlen kommunikációs csatornája, és ellentétben velem, aki igyekszem leválni anyuról, többre tartana igényt Davinából. A céduláin többnyire csak emlékezteti valamire az anyját („Elfogyott a fogkrémem!” „Aláírtad azt az iskolai papírt?”), de van, amikor egy kicsit megsajdul tőlük a szívem. („Hazaérsz vacsorára, anyu?” „Lesz időd ma este végignézni a filmet, amit elkezdtünk?”) A legszomorúbbakat („Már el is felejtettem, hogy nézel ki!” „A lányod vagyok, emlékszel még rám?”) szívem szerint kidobnám, hogy megkíméljem tőlük Davinát, de tudom, hogy nem szabad. Inkább rakok egy kis rendet, vagy jelzem, hogy több kutyasétáltatást is vállalok, ha kell, vagy bármit, hogy együtt lehessen egy kicsit a lányaival.

Szemembe ötlik a telepakolt uzsonnásdoboz is, amely ott felejtődött az üres cabernet sauvignonos üveg mellett. Felszisszenek a gondolatra, hogy Davina emiatt még szorulni fog. A kisebbik lánynak, a nyolcéves, energiagombóc Maggie-nek ugyanis, akit egész héten egy bébicsősz hoz el az iskolából (ezt láttam a konyhai faliújságon), jó eséllyel ez a doboz rejti az uzsonnáját. Aztán megpillantom a nekem szóló üzenetet is:

Jayne, megtennéd, hogy elhozod a kosztümömet az állomás melletti vegytisztítóból? Ha jól tudom, útba esik neked, nekem viszont ma nem fér bele. A pénzt hozzácsaptam a kutyasétáltatás díjához, a mikró mellett találod. Ja és a kutyakaja is elfogyott. Bocsi!

Pénz nincs a megjelölt helyen, csak egy újraélesztésre váró cserepes páfrány. Szeretném, ha Davina meg lenne elégedve a munkámmal, ezért ráöntöm a kiszáradt növényre a fél pohár vizet, amit valaki nem ivott meg. A kosztümöt majd igyekszem nem elfelejteni, Margot feje búbját pedig gyorsan megborzolom, jelezve, hogy most eltűzök, de majd hozok neki kaját. Ezután visszavonulok a legfelső szinten lévő otthonomba, amely a legkisebb a ház négy lakása közül, de a kis tetőteraszomról nyíló panoráma megfizethetetlen.

Reggel háromnegyed hatkor szólt az ébresztőm. Akkor készítettem ki a mai szerkómat: az egyszínű, sötétkék vászonruhát, a szürke pólót alá és a lapos sarkú szandált. A szokásos reggelimet már este, lefekvés előtt odakészítettem a konyhába, így szűk félóra alatt el tudom hagyni a lakást. Mivel hétfő van, el kell rendezgetnem a Csokréta & Bokrétában az e hétre leszállított friss virágot, majd a hétvégi rendeléseket is fel kell dolgoznom. Miután elkészültem, várom az ajtócsapódást, amely tíz perc múlva következik be.

A közös kert végében, a kocsiszínben lakó Jake indul munkába, miután megnézte a postaládáját. A ránézésre negyven felé járó, kissé már őszülő Jake hihetetlenül jóképű a maga lezser, nemtörődöm módján, azaz olyan benyomást kelt, mint aki nem használ drága arckrémet, és nem tölt órákat a fürdőszobai tükör előtt. Az a fajta fickó, akin úgy állna az öltöny, mintha eltévesztette volna a házszámot, és akit kínosan kerülök. Amennyire látom, van épp elég rajongója, nem hiányzik neki még egy.

3

Az óra hajnali öt óra negyvenkettőt mutat. Csöndre ébredek, ahogy szeretem. Míg melegszik a főzőlapon a tej, a hűtőre ragasztott szemcsés, színes babafotóra vándorol a tekintetem. Az anyám karjában heverő kis pólyás baba fényképe alatt a halványan, ceruzával odaírt születési dátumomat látom. Bizony, közeleg a születésnapom. Anyu fel fog hívni, de én már kiskorom óta nem ünneplem ezt a napot. Ma reggel együtt sétáltatom Margot-t és Teddyt, az energiagombóc springer spánielt. Ez utóbbi gazdája, Olivia, a másodikon lakó grafikus nem sokkal az ideköltözésem után meghallotta, hogy sétáltatom Margot-t, és szabályosan könyörgött, hogy vállaljam el az ő kutyáját is.

Olivia azzal nehezíti egyébként is extra stresszes életét, hogy hetente legalább egyszer kizárja magát a lakásából. Sokszor hallom hangosan káromkodni az ajtaja előtt, de előbb-utóbb mindig eszébe jut, hogy nekem is van kulcsom. Így aztán rendszeresen látom a hosszú-hosszú listákat, amelyeken a teendőit sorolja (például lejárt határidő meghosszabbítása, barátnőkkel tervezett iszogatás lemondása), és látom a félbehagyott vacsora romjait, a kihűlt kávét, a konyhaasztalon rendszeresen parkoló laptopot meg az éjszaka paplanként funkcionáló plédet a kanapén. Élek a gyanúperrel, hogy Olivia soha semmivel nem készülne el határidőre, ha nem sétáltatnám Teddyt hetente legalább négyszer. Ha azt látom, hogy a szokottnál is jobban stresszel, amikor elviszem Teddyt, néha „elfelejtem” bevasalni rajta az aznapi munkadíjat. Az, hogy a segítségemmel szusszanhat egyet, vagy dolgozhat egy kicsit, hogy ne keserítse az életét a borzalmas főnöke, sokkal nagyobb örömet okoz nekem, mint a pénz.

Jól emlékszem az első találkozásunkra. Úgy kezdődött, hogy kora reggel emelt hangú szóváltást hallottam a lenti folyosóról, miközben az e-mailjeimet néztem a kanapén. Úgy éreztem, nincs más választásom, mint megnézni, mi folyik ott.

– Hányszor mondjam még, hogy nem én vagyok a tejtolvaj?!

Olivia e tárgyban Davinával és Jake-kel folytatott társalgást, más témában pedig, vélhetően munkaügyben, valaki mással beszélt telefonon.

– Márpedig valaki ellopkodja a tejet a folyosóról, és már megint nincs tej a lányok reggeli müzlijéhez! – kontrázott elgyötörten Davina. – Ne játssza már itt senki a csóró egyetemistát, ha kérhetem!

– Mindjárt hozok egy kis tejet a kocsiszínből, van rengeteg – szólt közbe Jake. Láttam rajta, hogy nagyon vigyáz, nehogy elröhögje magát.

– Lehet, hogy ő csórta el! – sipította Jake-re mutatva Olivia. – Erre még nem gondoltál? Vagy akár ő is lehetett! – szegezte rám az ujját.

– Én nem vittem el senkinek a tejét – tiltakoztam erőtlenül, mint legfrissebb gyanúsított, és máris bűntudatom volt amiatt, amit el sem követtem.

– Úgy hallom, lesz itt egy kis melóm! – harsogta a lakásukból előbukkanó Maggie. A kislány élénkrózsaszín bugyit és dinnyeszeletekkel ékesített bikinit húzott a csillámló leggingjére, a jobb szemét pedig egy jókora nagyítóüveg takarta. A mögötte haladó nővére vetett a társaságra egy megsemmisítő pillantást, majd így szólt:

– Miért ilyen katasztrofálisak a felnőttek? Lehet, hogy ma tévedésből kevesebb tejet hoztak. Lehet, hogy az elsőn lakó öregek a tettesek. Sőt, még az is lehet, hogy ma pirítóst reggelizünk.

Willow, lássuk be, elég logikus érvekkel rukkolt elő…

– És azt lehetne, hogy mindenki elhúz a tetthelyemről? – kiáltotta Maggie, mire mindenki elröhögte magát, pedig igencsak konfrontatívan indult a nap.

– Nem vennél fel valami rendes ruhát, Maggie? – köszörülte most a húgán a csípős nyelvét Willow. – De most komolyan, semmi szégyenérzet nincs benned?

Maggie zavartan pillantott a hibátlan kis testére és a meghökkentő toalettjére.

– Miért, ez szerinted micsoda? – kérdezte a kislány széles terpeszbe állva.

Willow erre visszaiszkolt a lakásba, mi pedig oszoltunk.

Olivia ma reggel úgy nyit ajtót nagy sokára, hogy a bal kezében a telefonját szorongatja, az alkarjával a müzlis tálkáját szorítja magához, a jobb karján csüngő pórázra pedig még nincs rácsatlakoztatva Teddy. Állandó kiegészítője, a zajszűrős fejhallgató viszont rajta van, így egyből magyarázatot is kapok arra, hogy miért nyitott ajtót késedelmesen.

– Bocs – mondom, holott ezen a napon és ebben az időpontban szoktam sétáltatni Teddyt. Aztán előrehajolok, hogy leakasszam Olivia karjáról a pórázt, ő pedig ezt szó nélkül, sőt egy pillanatnyi szemkontaktus nélkül hagyja. Még csak oda sem biccent nekem úgy futólag, csak telefonál tovább, és közben tétován az ajtó felé nyúl, hogy becsukja. A riadt tekintete arról árulkodik, hogy az, aki felhívta, nem boldog. Nyilván elfelejtődött vagy kimaradt valami, és a mécses nem áll messze attól, hogy eltörjön. Teddy behúzott farka pedig azt sejteti, hogy ezzel ő is tisztában van, és nagyon szeretne kiszabadulni innen. Olyannyira, hogy felugrál rám, és ebből adódóan kicsúszik a kezemből Margot póráza. Máris megbánom, hogy őt szedtem össze előbb, de ennek is megvan a maga oka. Davinának ugyanis nagy segítség, ha mihamarabb eltüntetem a lakásból a kutyát, és az iskolába induló lányaira koncentrálhat.

Amíg Teddyvel bajlódom, Margot lesüvít a lépcsőn a földszintre, és már hallom is, ahogy felugrálva döngeti a ház bejárati ajtaját, amelynek túloldalán, ezt jól tudja, a szabadság vár rá. Hallom azt is, hogy Jake próbálja lecsillapítani, ezért kettesével szedem a fokokat, és közben imádkozom, nehogy kinyissa valaki az ajtót. Tudom, hogy Margot, ha nem vagyok ott vele, elrohan a vakvilágba, hiszen muszáj levezetnie az éjszaka felgyülemlett energiáit. Már majdnem lent vagyok, amikor lassan, nyikorogva kinyílik az első emeleti lakás ajtaja, és előbukkan egy kis öregasszony. Nyilván Mrs. Chalis az, akivel még sosem találkoztam, miként a férjével sem, pedig többször is elmegyek az ajtajuk előtt nap mint nap.

Davina szerint jobb is, ha tartom a három lépés távolságot, ugyanis Mrs. Chalis kissé… szóval kissé excentrikus. Mint kiderült, nemegyszer látták már mezítláb és/vagy egy szál hálóingben mászkálni, méghozzá a legkülönbözőbb napszakokban vagy éppen „éjszakokban”. Olivia azt is mondta, hogy sokszor hallja a falon keresztül, ahogy énekel, Jake pedig arról számolt be, hogy néha egész éjjel ég nála a villany. Kíváncsi lennék, vajon miben sántikál olyankor a két öreg? Azt tudom róluk, hogy nincs kutyájuk, azaz nem potenciális kuncsaftok, de akkor is fura, hogy még nem kerültek a szemem elé, hiába lakunk egy házban. Most viszont úgy tűnik, mindjárt kiderül, hogy méltók-e a hírükre, amely megelőzi őket, ugyanis az ajtajuk szélesre tárul, és Mrs. Chalis zavart tekintete rám szegeződik.

– William? – harsogja túl a földszinti dulakodás zaját, ugyanis Jake még mindig küzd Margot-val. – Mintha William hangját hallottam volna.

Szinte ki sem látszik a kék-fehér pamutruhából, ami rajta van. Az arca elég barátságos, és a szélesre húzódó mosolya már-már eltünteti a két apró szemét. De azért nem egészen, így látom, hogy szorong, ugyanis az indokoltnál éberebb a tekintete. A dús, ősz haja pedig fésületlen benyomást kelt, és csak a bal fülében van fülbevaló, a párja hiányzik. Miként a lábáról is a cipő…

Margot, aki most felrobog a lépcsőn, a nyitott ajtó láttán zavartan megtorpan, és mire mozdulna a kezem, hogy megállítsam, beviharzik a lakásba. Mrs. Chalis az ajtófélfának tántorodik, majd félig nevetve, félig sikítva közli:

– Ó, te jóságos ég!

Már látom, hogy nincs más választásom, mint bemenni Margot után.

– Bocs, Jayne – mondja Jake, aki közben szintén odaért. – Sajnos nem hallgat rám. Átvegyem a másik kutyát, amíg összeszeded őt? – bök Chalisék ajtaja felé az állával.

A jelek szerint Margot az egyetlen nőnemű lény, aki immunis Jake bájaira, és be kell vallanom, hogy egy kicsit büszke vagyok rá emiatt – pláne miután rádöbbenek, hogy az én arcvonásaim máris kezdenek lágyulni… A legnagyobb hatást Jake kurta félkacaja gyakorolja rám, ugyanis módfelett mulattatja, hogy nem tudott úrrá lenni Margot-n.

Eszembe jut, hogy milyen körülmények között láttam őt először. Épp kezdett melegedni az idő, és Jake szervezett egy kis iszogatást a kertben. Pár nappal előtte az én ajtóm alatt is becsúsztatott egy meghívót, de nem is foglalkoztam ezzel, mert hamar bebeszéltem magamnak, hogy biztos csak bunkóságnak érezné, ha kihagyná a buliból az új szomszédot. Meg aztán miféle ember az, merült fel bennem a kérdés, aki telepakolja a virágágyások közti sávokat lampionokkal, és még a fákra is aggat párat?

Aznap este halk kacarászás szűrődött be a tetőteraszom üvegajtaján. Lehetett vagy harminc vendég, és a gondtalannak tűnő, szépséges nőkhöz, akik hosszú, leomló, virágmintás ruhákban pompáztak, és egy részük mezítláb lépdelt a füvön, lezserül, de divatosan öltözött férfiak társultak. Ráérősen keringtek a kertben, és főként a házigazda társaságát keresték. Mindenki maga volt a tökély, sugárzott róluk a magabiztosság, és buzgón fogyasztották a Jake által bőkezűen kínálgatott pezsgőt. Azóta folyamatosan rotálódnak hátul, a kertünkben az új arcok, de én egyszer sem voltam köztük.

Pedig le kellett volna mennem. Megmutathattam volna Jake-nek, hogy vannak természetesebben viselkedő, földhözragadtabb emberek is, akik azt szeretik, ha beédesgetik őket a társalgásba, és nem akarják mindenáron uralni azt.

Jake tudatáig most, némi spéttel eljut, hogy áll az ajtóban egy néni.

– Ó, Mrs. Chalis! – mondja, majd amikor az idős asszony nem adja jelét, hogy felismerné, hozzáteszi: – Jake vagyok a kocsiszínből. Nem láttam egy ideje…

Kezd kínossá válni a csönd, úgyhogy megtöröm.

– Annyira, de annyira sajnálom! – hebegem. – Egy perc, és kihozom Margot-t. És nyugi, Jake, nem kell addig vigyáznod Teddyre. Ura vagyok a helyzetnek.

Egy határozott bólintással is nyomatékosítom, hogy nem fog ki rajtam egy önfejű kutya.

– Biztos? Mert nem úgy néz ki, mintha… – somolyog rám Jake, aki roppant mulatságosnak találja ezt az egészet. Én pedig szívből sajnálom, hogy nem érek rá gyönyörködni benne egy kicsit így, testközelből. Igen, gyönyörködni, nincs erre más szó, ugyanis Jake gyönyörű a maga enyhén zilált, mit sem sejtő módján. Ugyanakkor mit sem sejtés ide vagy oda, nagyon is összeszedett benyomást kelt. Az inge kivasalva, a zoknija nem felemás, viszont fésületlen a haja, borostás az álla, és fennakadt a gallérján az aranylánca. Azaz nem nézett tükörbe ma reggel, és mégis ő a legvonzóbb férfi, akit valaha láttam, méghozzá utcahosszal – igaz, talán béna is egy kicsit, hiszen ha nem lenne az, már rég kint lennék a két kutyával az utcán.

Jake rám villant egy újabb derűs mosolyt, majd a farmerzsebébe süllyeszti a két kezét, és közli:

– Hát ha biztos, akkor… Akkor szép napot neked!

Odabiccent Mrs. Chalisnek, aki még mindig az ajtóban áll, majd sarkon fordul, és elindul lefelé. Én pedig, hogy elejét vegyem a további izgalmaknak, kikötöm Teddyt a lépcsőkorláthoz, majd Margot-t szólongatva besurranok a lakásba, és a zsebeimet tapogatom, hátha találok valamit, ami előcsalogatja.

Csakhogy a faredőnyök egytől egyig le vannak húzva, így szinte teljes sötétségbe borul a lakás. Amikor becsukódik mögöttem az ajtó, és tudatosul bennem, hogy Mrs. Chalis utánam jött, idegeskedni kezdek, és kicsivel hangosabban kiabálom Margot nevét.

– Jaj, istenem, jaj, istenem, hát hol lehet ez a fiú? – motyogja az öregasszony.

– Igazából lány – mondom. – Margot-nak hívják. Ne féljen, meg fogom találni. Megkérhetném, hogy gyújtson villanyt?

Mrs. Chalis megtorpan a hátam mögött, de nem nyúl a fal felé, pedig a kapcsolónak ott kell lennie valahol, valamelyikünk keze ügyében. A néni azonban csak áll, és ide-oda jár a szeme. Végül előveszem a mobilomat, és annak minimális fényénél keresem meg a kapcsolót.

– Ismerem magát? – kérdi Mrs. Chalis. Nagyon zavart képet vág, amikor ránézek.

– Jayne vagyok fentről – mutatok tök fölöslegesen a plafonra. – A legfelső szinten lakom – teszem hozzá, de Mrs. Chalis csak áll mozdulatlanul. Úgy tűnik, nem igazán érnek célba a szavaim.

– Eszembe juttatná, hogy hívják? – szólal meg végül.

– Jayne – ismétlem, majd körülnézek, hátha Margot magától is előbukkan.

Aztán megcsapja az orromat valami tömény, édeskés, túlérett szag, amely nincs egészen rendben. Nem mondanám, hogy borzalmas, de mindenképp felér egy cselekvésre való felhívással. Talán kifutott valami a konyhában, míg tartott ez a kis felbolydulás…

Beljebb megyek a folyosón, amely a tágas nappaliba vezet.

– Nem baj, ha felhúzom a redőnyt? – kérdezem. – Úgy talán könnyebben megtalálom Margot-t. Davinával és a lányaival él a földszinten, úgyhogy megszokta, hogy elbújik, ha dráma van.

– Én nem Margot-t keresem – feleli határtalan nyugalommal Mrs. Chalis.

Ezen a ponton döntök úgy, hogy egyszerűen fogom magam, és felhúzom a redőnyt. Mrs. Chalis úgy hunyo-rog a fénybe, mint aki már jó ideje nem látott ilyet, én pedig már tudom is, honnan jön a szag: a gyümölcsöstálból, amely tele van megfeketedett banánokkal. Már rég ki kellett volna dobni őket.

– Ő így szereti, pépesen – mondja Mrs. Chalis, miután felfogta, hogy mit nézek. – Így könnyebb rákenni a pirítósra.

Megkérdezném, hogy ki szereti így, pépesen, ha nem vonná el a figyelmemet az iszonyatos kupi. Minden létező felületet beborít a sok újságkivágás meg a minden rendezőelv nélkül, összevissza egymásra pakolt, kemény fedelű kötetek. Egyik-másik kupac ledőlt, mert már túl magas volt, és úgy maradt. Vannak régi fotók is, a bútorokra pedig szintén ahogy esik, úgy puffan alapon kisebb-nagyobb terítőket vagy miket dobtak. A padlóra kiszóródott egy nagy dobozra való gomb, a nappali sarkában, a kis íróasztal alatt pedig összegyűrt levélpapírral körbehajigált szemétkosár bújik meg. Olyan benyomást kelt, mintha Mrs. Chalis többször is írni próbált volna valamiről, ami nem önthető egykönnyen szavakba. Az asztalon álló lámpa az oldalára dőlt, és úgy maradt.

A nappali, illetve amennyire látom, az egész lakás csordultig tele van mindenféle limlommal. A két sárga kanapén, amelyek a szoba közepén terpeszkednek, olyan magasan stószolták fel a párnákat, hogy képtelenség leülni, az pedig, hogy a párnák huzata más-más anyagú és mintázatú, csak fokozza a káoszérzetet. Az egymással szemben álló kanapék körül négy karosszék csoportosul, de azokon sincs egy emberfenéknyi szabad hely. Az ajtótól a három, extra magas tolóablakig érő kandalló fölött rajzok borítják a falat. A többségük virágokat ábrázol, és egy részük be van rámázva, a többi pedig nincs. Szabad felület már nemigen maradt. Az egyik polcon bútorfényezős flakont pillantok meg, amelynek a kupakja félre van dobva, a száját pedig vastag porréteg lepi.

Mivel a nagymamám is ilyen márkájú bútorfényező sprét használt, eszembe jut egy szívszorító történet. Anyám mesélte egyszer, hogy a nagyapám halála után a nagyi újra meg újra leszedte a polcról a több száz könyvét, és letörölgette róluk a port, hogy teljen az idő. Így próbálta enyhíteni a magányát, és száműzni a haszontalanság, a fölöslegesség érzetét. Miután az utolsó könyv is visszakerült a polcra, kezdte az egészet elölről, nehogy magára maradjon a gondolataival. Próbált úgy tenni, mint akinek még van célja az életben…

– Minden rendben, Mrs. Chalis? – kérdezem, mert napnál világosabb, hogy nincs minden rendben.

Mrs. Chalis mozdulatlanul áll, és még mindig mosolyogva bámul engem. Úgy tűnik, komfortosan érzi magát a társaságomban, dacára annak, hogy még sosem találkoztunk.

– Már nem emlékszem, miért mentem ki – szólal meg aztán fejcsóválva. Látom rajta, hogy kissé idegesíti a dolog, és próbálja visszahúzni az elsüllyedt gondolatot a felszínre. Aztán megcsörren a telefon, de ő most sem mozdul. Mintha nem is hallaná.

Pedig nem olyan öreg, ránézésre még hetven sincs. Ahhoz képest, hogy a többiek elmondása alapján görnyedt hátú, totyogós nénikének képzeltem, egész fiatalos, de egyértelmű, hogy valami nem stimmel nála.

– Nem kéne felvennie? – bökök a csörgés irányába.

– Nem. Nem vált ki belőlem jó érzéseket – feleli, és lehervad a mosolya.

– A telefon?

– Igen. Sose szolgál jó hírrel, nem igaz?

– Akkor hagyja – mondom, és megsajdul a szívem, amikor ismét ránézek Mrs. Chalisre. Nagyon kicsinek látszik ebben az irdatlan méretű lakásban, és nagyon elveszettnek. Eszembe villan, hogy annak idején sosem reagáltam arra, hogy folyton látom a nagymamámnál azt a bútorfényezőt. Pedig feltűnt, bár azt, hogy miért volt ott, csak jóval később tudtam meg. Ezzel együtt tény, hogy nem indított el bennem semmit: nem késztetett arra, hogy több időt töltsek a nagyival, többször vigyem el sétálni s a többi, és most, Mrs. Chalis nappalijában, fel nem foghatom, hogy miért nem.

– Kér egy csésze teát? – kérdi végül a néni, majd hozzáteszi: – Amíg keressük… – Üres tekintettel néz rám.

– Margot-t – segítem ki, majd eszembe jut, hogy Teddy kint vár. – Köszönöm, nem, de hadd főzzek önnek egyet – mondom.

A konyha nagyon régimódinak tűnik. Nem modern tűzhely van, hanem egy élénkvörös AGA, ami nem túl praktikus, ha két főre kell összeütni valami egyszerű ebédet. A falat sűrű mintázatú tapéta borítja, a hatalmas, rusztikus ebédlőasztal melletti tányérállvány pedig nem edényekkel, hanem más konyhai eszközökkel van telepakolva. A mikró ajtaja tárva-nyitva, így látom a tálkát, amelyben mintha paradicsomleves lenne, méghozzá alighanem napok óta, mert már megkeményedett a teteje. A mikró melletti hűtőben félliteres tejesüvegek sorakoznak. Nyolcat számolok össze, és mást nem is nagyon látok a frizsiderben. Úgy tűnik, megvan a tettesünk. (Davina a múlt héten megint kiragasztott a folyosó falára egy cédulát, amelyen felszólítja azt, akit érint, hogy hagyjon fel a tejtolvajlással.)

Megemelem a teáskannát, majd felpattintom a fedelét, mert érzem, hogy nem üres. A vízben három tojás úszkál.

– Folyton elfeledkezem róluk, és csontszárazra főnek a lábosban – magyarázza Mrs. Chalis, aki már ott áll mellettem. – Ezért főzök tojást ebben – teszi hozzá elégedett mosollyal. Nem vitathatom, hogy ügyesen oldotta meg a problémát.

Ezután Margot halk nyöszörgésére leszünk figyelmesek. Egy olyan helyiségből jön a hang, ahol még nem jártunk. Mrs. Chalis bevezet a hálószobába, ahol Davina kutyája az ágy lábánál ül, és alighanem azon agyal, hogy miért késik ennyit a reggeli sétája. De nem ő vonja magára a figyelmemet, hanem valami más.

A szoba sarkában ugyanis, az egyik szék támlájára hanyagul rádobva egy hihetetlenül pazar, pánt nélküli, rózsaszín estélyi ruha díszeleg. Az anyaga, azt hiszem, selyem, és olyan hosszú, hogy minden bizonnyal a földet söpri, ha valaki felveszi. A felső részét, amely talán nem is derékig, hanem csípőig ér, cizellált, hímzett, rózsaszín-fehér virágminta ékesíti. A hozzá illő boleró pedig a padlón hever. Mintha ismerős lenne valahonnan, de nem tudom hová tenni…

– Kezet kell mosnunk, mielőtt hozzányúlunk – mondja Mrs. Chalis. – Ugyanis hernyóselyem.

– Ez a… ez a maga ruhája? – kérdezem.

– Nem – feleli, és úgy tűnik, hogy ebben száz százalékig biztos. – Ez a tizenkilences ruha. – Rá is bólint. Szemmel láthatóan örül, hogy ezt nem felejtette el.

– Tizenkilences? – csodálkozom. – Ezt nem biztos, hogy értem. Ha nem a magáé, akkor kié?

– Nem tudom. De William tudni fogja.

– William a férje?

– Igen. Ő tette ide, hogy segítsen.

Nem igazán értem, hogy ez mit jelenthet, ezért próbálkozom tovább:

– Valaki megkérte, hogy vigyázzon rá? Vagy kölcsönvette?

– Valószínűleg nem lesz már nálam sokáig – mondja Mrs. Chalis, majd felemeli a jobb kezét, és ajkát három ujjal pöcögtetve töpreng. – Jaj, istenem, nem jut eszembe! Nem ok nélkül van itt ez a ruha, de… – Egy kis időre elhallgat, és ismét a ruhára szegeződik a tekintete. – Azt tudom, hogy fontos nekem is, meg Williammek is, meg… meg valaki másnak is.

Ettől nem lettem sokkal okosabb. A ruha kétségkívül gyönyörű, és nagyon kirí a lakásban honoló őskáoszból, amely mintha a Chalis házaspár mostani életének a lenyomata lenne.

– Nem nyúlok hozzá, de megnézném közelebbről is, ha nincs ellene kifogása – mondom, és már indulok is.

– Csak nyugodtan – feleli Mrs. Chalis, aki közben leült az ágy szélére, és gyengéden cirógatja Margot feje búbját.

Az a napnál világosabb, hogy nem szokványos, átlagos estélyivel van dolgom. Ez a „tizenkilences” sokkal elegánsabb, mint bármi, amire anyu annak idején elszórt egy kis pénzt, hogy legyen mit felvennie az apu munkahelyén rendezett partikra, amikor apu még nem egyedül járt oda. Művészi kivitelű a virágmintázat, amelyben látok jázmint, cseresznyevirágot, miniatűr orchideákat meg talán kálát, és bizonyára kézzel varrták rá a ruhára, miként a csillag alakú, zöld flittereket meg az aranyszínű üveggyöngyöket és a díszzsinórt. Így nyilván méltó volt a jeles alkalomhoz, amikor a gazdája viselte, és talán eszembe is fog jutni, hogy mi volt az a jeles alkalom, mert ez az abszolút egyedinek tűnő virágminta ismerős valahonnan.

Mrs. Chalisre nézek, hátha le tudok olvasni valamit az arcáról, de őt sokkal jobban érdekli Margot, aki odatartja a hasát, hogy gyúrja egy kicsit. Megnézem a ruha nyakán a címkét, de a Catherine Walker név nem mond semmit. Aztán meglátom a szék alatt heverő, kézzel írt levélkét. Lehajolok érte, majd hangosan felolvasom:

Drága Meredith!

Kérlek, fogadd el tőlem ezt a ruhát! Ő azt akarta, hogy legyen a tiéd, és ezt akarom én is. Azt mondta, boldoggá teszi majd a gondolat, hogy te is örömödet leled benne, mint egykor ő.

Szeretettel:

Catherine

– Meredith? Így hívják magát?

– Igen, örvendek! – feleli Mrs. Chalis, mintha csak most találkoznánk.

Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy én ezt a ruhát már láttam valahol, de nem jut eszembe, hogy hol, hiába töröm a fejem. Ismét Mrs. Chalisre, azaz Meredithre nézek, aki még mindig boldogan simogatja Margot-t, és elhatározom, hogy amint tudok, ráguglizok erre a Catherine Walkerre.

A levélkén 1997. júniusi dátumot látok. Az jár a fejemben, vajon ki az az „ő”, aki mindenáron Meredithnek akarta adni a ruhát, és miért hitte, hogy örömét leli majd benne?

Meredith hangulata egyszer csak gyökeresen megváltozik. Elfordul Margot-tól, tágra nyílik a szeme, és védekezőn keresztbe fonja a mellén a karját.

– Ez az állandó rohanás, ez az állandó kimerültség! – pihegi. – Soha nem leszek már újra önmagam. – Fáradtan megcsóválja a fejét, majd folytatja: – William is fáradt. Fáradtak vagyunk mind. De hát mi mást tehetnék? Nem okozhatok neki csalódást. És soha nem is fogok!

Itt félbeszakítja Teddy csaholása, amely engem is visszazökkent a valóságba.

– Most már mennem kell, Mrs. Cha… azaz Meredith – mondom, és lehúzom az ágyról Margot-t.

Kifelé menet ismét a bútorfényezőre téved a tekintetem. Egyértelmű, hogy a ház többi lakója még nem járt Meredith lakásában, hiszen ha jártak volna itt, biztos megpróbáltak volna segíteni. Erre a flakon döbbent rá, hiszen láttam már ilyet, így tudom, mit jelent. És meggyőződésem, hogy az elmúlt percek tapasztalatával együtt ez sokkal többet jelent, mint akkor, a nagymamámnál. Már nyitnám az ajtót, amikor megérzem, hogy Meredith tekintete a hátamra szegeződik. Szembefordulok vele. Az iménti, örömteli arckifejezésének nyoma sem maradt, de nem szól semmit.

– Ki szereti pépesen a banánt, Meredith? – kérdezem tőle. – Emlékszik?

– A férjem, William – feleli. – Nem látta? Képzelje, eltűnt. Nem segítene megkeresni, ha szépen megkérem?