Amelia Mellor

részlet

A mű eredeti címe: The Grandest Bookshop in the World
Szöveg: Amelia Mellor
Text copyright © Amelia Mellor
Hungarian Translation © Cséplő Noémi
First Published by Affirm Press, 2020
All rights reserved

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2022
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.manokonyvek.hu
Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Fordította: Cséplő Noémi
Felelős szerkesztő: Edinger Katalin
Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 264 3

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A könyv, barátom, drága kincs,

Az emberiség lámpása,

Bölcsességben párja nincs,

Minden tudás tárháza.

E. W. Cole

Első fejezet Különös
látogató

Pearl Cole egy könyvesboltban élt.

Amikor az emberek ilyeneket mondanak, általában úgy értik: annyi időt töltenek a könyvtárban, színházban vagy a munkahelyükön, hogy úgy érzik, szinte ott élnek. Ám Pearl esetében más volt a helyzet. Ő nem általában töltötte az idejét könyvesboltokban, hanem a Cole Könyvesház legfelső szintjén lévő lakásban élt, a Bourke Street 299-es szám alatt, közvetlenül a parlamenttől is látható, szivárványt ábrázoló reklámtábla mögött. És bár Pearl sokszor szorult magyarázkodásra emiatt, semmi pénzért nem költözött volna el a könyvesboltból. Egyrészt azért, mert így rengeteg érdekes könyvet olvashatott. Másrészt pedig azért, mert itt rengeteg érdekes embert figyelhetett meg.

Most is éppen ezt tette. A férfi magas volt, és az üzleti könyvek egyik polcának dőlt hanyagul, ezüstfejű, fekete sétapálcáját is a polcnak támasztva. Pearl az arca elé emelte a Kincses sziget egy példányát, és afölött vette alaposabban szemügyre a férfit. Talán színész vagy bűvész lehet, gondolta a kislány, aki azzal hirdeti a mutatványát, hogy ilyenkor is a fellépőruháját hordja. Máskülönben miért viselt volna szombat délután háromkor is tökéletes esti öltözéket: cilindert, frakkot, csokornyakkendőt, elegáns bőrcipőt? Főleg egy ilyen forró délutánon, amikor a Cole Könyvesház leginkább egy zsúfolt, fülledt üvegháznak tűnt. A napsugarak az üvegtetőn át az alsó szintet szegélyező tükrös obeliszkekről szóródtak szét, bevilágítva minden egyes polcot és sarkot. Az olvasófotelekben a hölgyek legyezővel igyekeztek hűsíteni izzadt arcukat. A Könyvesház levegője szinte fojtogatóan sűrű volt, de így is elviselhetőbb, mint odakint. A Parfümériából áradó levendulaillat kellemesebben hatott, mint a lótrágya, az izzadtság és a por keverékének szaga az utcákon. A tükröződő szivárvány sem bántotta annyira a szemet, mint a nap égető sugarai. A Könyvesház mindenkit szívesen látott, akár volt pénze vásárolni, akár nem. „Olvass csak, nincs akadály” – hirdették a táblák az árkádos bolt mindkét végén, minden szinten. „Megvenni semmit nem muszáj.”

A megfigyelt vásárló élt is ezzel a lehetőséggel, karcsú ujjai egy piros kötésű könyvet lapozgattak éppen. Pearl a borsmenta ízű cukorkákat rejtő zacskójába nyúlt. A Könyvesház cukorkaboltjának ezen különlegessége arról volt nevezetes, hogy jeges szellővé változtatta az ember leheletét, még a fagylaltnál is jobban lehűtve azt. A cukrász titka a még folyékony cukormasszába írott bűbájban rejlett. Pearl bekapott egy cukorkát, és újra szemügyre vette az idegent, akit – úgy tűnt – egyáltalán nem zavart a hőség. 1893-at írtunk: vonatok és gőzhajók százai hozták-vitték az utasokat a világ különböző országaiba. Így Victoria államba is a világ minden tájáról érkeztek emberek, illetve Victoria egész területéről a Cole Könyvesházba. A férfi akár Ceylonból, Brazíliából vagy Egyiptomból is érkezhetett – s ez utóbbi helyen a késő márciusi, forró melbourne-i időjárás a tavasz első napjának tűnt volna.

A férfi felnézett, észrevette, hogy Pearl figyeli, és becsukta a könyvet.

– Szép napot, kisasszony – biccentette meg a cilinderét. – Látom, épp a CukorKalandból jössz.

A hangja mély és bársonyos volt, a kiejtése pedig ausztrál. Pearl is letette a Kincses szigetet. A papírzacskóban a borsmentacukorkák lassan egymáshoz ragadtak, vörös csíkjaik kifolytak a csomagolásukból.

– Kér egyet?

– Cserélünk? – A férfi ujjai között medvecukor bukkant elő a semmiből. Pearl elmosolyodott.

– Tudtam.

– Elnézést, mit tudtál?

– Hogy ön bűvész.

Maga a varázslás képessége nem volt különösebben szokatlan, sokan voltak képesek kisebb dolgokra. Pearl is meg tudott táncoltatni egy kártyalapot a levegőben két másodpercig, vagy rávenni egy érmét, hogy forduljon meg. De ez nagyjából azzal volt egyenértékű, mint a Boci, boci, tarka elpötyögése a zongorán. Egy hivatásos mágus azonban a három mágikus alapelv – imagináció, konvikció, artikuláció1 – együttes használatára is képes volt. A megfelelő tehetséggel bírók évekig elszántan gyakoroltak – amit az tett igazán nehézzé, hogy nem volt két ember, aki ugyanúgy használta volna a mágiát, így aztán leckéket venni sem volt értelme. Mindenkinek meg kellett találnia a saját stílusát. Pearl édesapja például az irodájában írogatta a varázsigéit, teljesen belefeledkezve a munkába, hogy újabb és újabb csodákkal bővítse a már most is lenyűgöző Könyvesházat. Az édesanyja viszont szívesen segített másoknak, és mindig sötétben suttogta el a varázsigéket.

Pearl még nem találta meg a saját stílusát, igazán még azt sem tudta, hogy valóban fogékony-e a varázslásra. Bár a szüleiben megvolt a mágia tehetsége, Pearl fiútestvérei nem örökölték azt. A kislány képzelőerejében nem volt hiba: fejben nagyon pontosan látta az ötleteit, és önbizalomban sem szenvedett hiányt, ám az önkifejezése még fejlesztésre szorult. Írásban elég tehetségesnek érezte magát, és tízévesen az is volt, ám a varázslás terén ez kevésnek tűnt. Úgy találta, minél részletesebben körülír valamit, annál jobb eredményeket ér el, de mindig hiányzott belőle valami plusz, ahogy a rajzaiból is. Múlt héten kipróbálta a nővére, Linda módszerét, mely szerint úgy kell beszélni a tárgyakhoz, mintha azok hallanának és képesek lennének engedelmeskedni. Pearl a zokniján lévő lyukat szerette volna bestoppolni, hát leterítette a földre és utasította – Linda szigorú, nyugodt hanghordozását használva –, hogy térjen vissza ahhoz az állapothoz, amilyen a sérülés előtt volt. A zokniból hamarosan egy puha, bolyhos gyapotvirág lett. Ezután a kislány összeszorított fogakkal igyekezett elképzelni egy zoknit, hogy végül a szemét kinyitva egy haszontalan fonalgombolyagot pillantson meg. A bátyjai persze kinevették, mire a kislány olyan dühös lett rájuk és saját magára is, hogy kidobta a zoknigombolyagot az ablakon, amit azonnal el is vitt egy kóbor macska.

Épp ezért Pearl csodálta azokat az embereket, akiknek valódi mágikus képességük volt, és még inkább azokat, akik ebből meg is éltek.

– Nos? – tette fel újra a kérdést az idegennek. – Az, vagy nem az?

– Mármint mi?

– Bűvész.

– Kisasszony – szólalt meg az idegen, Pearl felé nyújtva a medvecukrot –, soha az életben nem álltam még színpadon.

Pearl elég elővigyázatos volt, hogy tudja, ne egyen meg bármilyen ismeretlen édességet, különösen olyat ne, ami a Cole Könyvesházból való. Egyszer a bátyja, Eddie kapott egy málnás dropszot, amitől a lábfeje uszonnyá változott egy órára. Ám udvariatlan sem akart lenni. Hagyta, hogy az idegen kivegyen egy borsmentacukorkát a zacskóból, majd belepottyantotta a medvecukrot.

– Mutatna még egy trükköt?

A borsmenta jeges felhővé változtatta a férfi leheletét.

– Miért nem a tyúkot kéred erre? Remek trükkje van.

Pearl a lépcső felé sandított, aminek az oszlopán egy fekete fémtyúk kotkodácsolt, tojásaiban pedig apró ajándékok rejtőztek. Kisfiúk lökdösődtek körülötte, hogy újabb és újabb pennykkel etessék. Lenyűgöző volt, de nem mágikus, hanem mechanikus. A Könyvesházban számos hasonló szerkezet szórakoztatta az embereket, néha annak palástolására, hogy Pearl édesapjának varázslatai nem mindig úgy működtek, ahogy szerette volna.

– Kérem, uram! Csak még egyet!

– Nem ismered a mondást? A gyerekeket látni kell, és nem hallani.

– Itthon így mondjuk: látni, és nem bántani.

– Szörnyen modern szüleid lehetnek.

– Ez így van. – Pearl szülei tele voltak ragyogó elképzelésekkel arról, hogyan fog változni a világ a következő században, és szívesen meghallgatták Pearl és testvérei ötleteit is. Papus gyakran mondta, hogy a kétezres évre repülő szerkezetek lepik el az eget, mindenkinek lesz telefonja és mozgóképes lámpása. – A szüleim nagyon modernek. Majdnem futurisztikusak.

– Futurisztikus? Ez nagy szó – nézett kétkedve az idegen Pearlre.

A kislány a füle mögé simított egy karamellaszínű hajtincset, és így válaszolt:

– Szerintem csak közepes. Az illuzionista a nagy szó. – Ahogy Pearl kimondta a szót, elégedetten érezte, mennyivel jobban illik ez az idegenhez, több fennhéjázás, több pimaszság volt benne, mint a bűvészben.

Az illuzionista felkuncogott, mélyről jövő, tigrismorgásra emlékeztető hanggal.

– Sajnálom – mondta Pearl, aki a legtöbb szót olvasva tanulta meg, de a kiejtésükkel néha hadilábon állt. – Talán nem így mondják helyesen?

– Nem kell bocsánatot kérned – válaszolt a férfi, és egy négyzet alakú papírlapot húzott elő a zsebéből. – Csak emlékeztettél valamire, ez minden.

Az idegen levette a kalapját, beleejtette a papírt, majd felvette a botját, amivel háromszor megérintette a cilindert, és jobb oldalával felfelé megbillentette. Egy csinos, fekete frakkos papírmadár pottyant a tenyerébe.

Pearl elmosolyodott. Fogalma sem volt, hogy lehetett erre képes az idegen. Biztosan hatalmas képzelőerővel bírt, mert a madár nagyon pontosan volt meghajtogatva. A magabiztosság is úgy áradt a férfiból, mint tűzből a meleg. De azt Pearl nem látta, hogy a mágus kimondta volna a kívánságot, amivel a papírdarab madárrá alakult. Vajon tényleg csak bűvészmutatvány volt, vagy lehetséges lenne pusztán a gondolat és a magabiztosság erejével megváltoztatni a világot?

– Egy fehérhasú legyezőfarok!

– Így van.

A férfi a levegőbe lökte az apró madarat. Pearl már épp arra számított, hogy leesik, amikor az apró szárnyak szétnyíltak, a madár a legközelebbi gázlámpa tetejére röppent, és büszkén tárta szét legyezőszerű farktollait.

– Most pedig fuss, különben édesanyád nélküled megy ma haza! – mondta a mágus, és újra kinyitotta a korábban lapozgatott könyvet.

– Valójában már otthon van. Az emeleti lakásban – bökött Pearl a Könyvesház felső szintje felé. – Mr. Cole az édesapám.

A férfi korábban unott arcot vágott, most azonban olyanná vált, mint a holló, amelyik gyíkot lát a fűben.

– Valóban?

Úgy tette vissza a piros könyvet a polcra, hogy oda sem nézett.

– Akkor te lennél Ruby Cole?

– Nem – nézett félre a kislány. – Pearl vagyok.

– Értem – biccentett az idegen, amitől a kislánynak az az érzése támadt, hogy a férfi előre tudta a választ. – Ruby a nővéred vagy a húgod?

– A nővérem.

Valójában Pearl már idősebb volt, mint ami Rubynak megadatott. A kislánynak most is fájt a nővére hiánya. Egy év volt közöttük, egyikük sem ismerte a másik nélküli életet, amikor Ruby hirtelen eltűnt ebből a világból, és az mégsem állt meg, hanem tovább forgott.

– Sajnos már nincs velünk.

– Felnőtt és férjhez ment?

– Nem, uram. Három éve meghalt – ráncolta össze a homlokát Pearl.

– Persze. Biztosan Adára gondoltam. Skarlát vitte el, ugye?

A férfi szemöldöke érdeklődőn megemelkedett. Pearl újra rádöbbent, hogy a férfi minden kérdésre előre tudta a választ, és ettől végigfutott a hátán a hideg, aminek nem volt köze a bűbájos borsmentához. A férfi azt nem tudta, hogy Pearl legidősebb nővérét, Ada Belindát a középső nevén szólítják, de valahogy mégis tudott róluk minden mást. Nem kért Pearltől információkat, sem azt, hogy legyen udvarias. Nem érdekelte, hogy mit mond a kislány, csak az, hogyan mondja. Amit tudott Pearl családjáról, azt arra használta, hogy kiderítse, hogyan reagál a kislány.

– Igen, az – bökte oda Pearl, nem bánva, hogy udvariatlan. Az ezüstfejű sétapálca csalásnak tűnt, a férfin látszott, hogy nem sántít. Pearl körülnézett, hátha lát egy piros zakót – a Könyvesház alkalmazottjainak egyenruháját. Még egy ismerős vásárló is ürügyet jelenthetett volna a távozásra. Ám csak idegeneket látott maguk körül.

– Nos, Miss Cole, örülök, hogy találkoztunk – mosolyodott el a bűvész. – Igazán szerencsés kicsi lány vagy, hogy ebben a csodálatos áruházban élhetsz.

Pearl utálta, ha kicsinek nevezték. Húga, a három évvel fiatalabb Ivy volt kicsi. Hirtelen rossz érzés fogta el, hogy egy idegennek a lakásukról beszélt. A Könyvesházban könnyű volt barátságosnak lenni, és még könnyebb volt megfeledkezni arról, hogy nem mindenki az. Angliában, amikor Papus kisgyerek volt, az utcán szedték össze a gyerekeket az idegenek, hogy aztán kéményt söpörtessenek vagy szenet bányásztassanak velük.

– Nagy előrelépés ez ahhoz az öreg talyigához képest, amit az édesapád egykor tologatott. – A férfi a mennyezeti világítást szemlélte, miközben beszélt. Kicsit bólintott, mintha csak tetszene neki a dizájn, majd újra a kislányhoz fordult. – Gondolom, nem tudod, merre találom őt.

– Ismeri Papust?

– Mindenki ismeri Melbourne könyvkirályát – válaszolta az idegen. – Üzleti ajánlatom lenne a számára.

– Maga adóbehajtó? – húzta össze a szemét Pearl.

Nagyon is el tudta képzelni erről az alakról, hogy pénzt szed el emberektől. Talán mást is.

A férfi megvonta a vállát.

– Néha behajtok adósságokat. De nem úgy, ahogy gondolod.

Az idegen végigfuttatta a kezét a botján, amelynek karcsú törzsét számtalan, ezüst szimbólummal díszített tárcsa alkotta, mint valami kombinációs zár. Tehát ő így artikulálta, mondta ki a varázsigéket – bár tény, hogy a mozdulatai annyira kifinomultak voltak, hogy a varázslat könnyednek tűnt. A kislány még sosem látta, hogy valaki így kivitelezzen egy bűbájt. Az idegen újra Pearl elé tárta a tenyerét, melyen ezúttal egy névjegykártya hevert.

– Add ezt oda neki. Ha gyors leszel, kaphatsz még egy cukorkát.

Pearl a cetlire nézett, ami teljesen üresnek tűnt.

– De nincs is rajta semmi.

– Tudni fogja, ki vagyok.

Papust gyakran keresték meg fontos emberek a Könyvesházban. Pearl zsebre vágta a cukorkáit, felállt, elvette a kártyát, majd megfordult és az édesapja irodája felé vette az irányt. Amint az idegen a polcok takarásába került, a kislány újra szemügyre vette a kártyát. Ezúttal ezüstös betűk csillantak meg rajta: ahogy az ujjai között forgatta, a matt háttér felfedte a fényes alakzatokat.

Jegyzetek

1 Imagináció: az elvégezni kívánt varázslat minél pontosabb körülírása, meghatározása és elképzelése.

Tartalom

Első fejezet – Különös látogató

Második fejezet – Fura madarak

Harmadik fejezet – Mókás öreg majom

Negyedik fejezet – Pearl és Ruby

Ötödik fejezet – Lenyűgöző ajánlat

Hatodik fejezet – Medvecukor és foszfor

Hetedik fejezet – Játék, amit szívesen játszik

Nyolcadik fejezet – Csodák Terme

Kilencedik fejezet – Táncolj velem!

Tizedik fejezet – Betolakodó a Tudás Palotájában

Tizenegyedik fejezet – Rossz testvér

Tizenkettedik fejezet – Édes bosszú

Tizenharmadik fejezet – Hiányzó darabkák

Tizennegyedik fejezet – Engedélyezett Fenekelőgép Szemtelen Gyerekek Neveléséhez

Tizenötödik fejezet – Rend és káosz

Tizenhatodik fejezet – Értelmetlen szavak

Tizenhetedik fejezet – Puhány Vally

Tizennyolcadik fejezet – Kupaktanács

Tizenkilencedik fejezet – Majomparádé

Huszadik fejezet – – Hihetetlen ár

Huszonegyedik fejezet – Üresen

Huszonkettedik fejezet – Pearl bölcsessége

Huszonharmadik fejezet – Ahogyan kezdődött, úgy is érjen véget

Huszonnegyedik fejezet – Családias

Történelmi tények: A Cole Könyvesház

Köszönetnyilvánítások

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Amatic SC – SIL Open Font License
Cinzel Decorative – SIL Open Font License
Lato – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0