részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Tim Marshall: The Future of Geography – How Power and Politics in Space Will Change OurWorld. Elliott and Thompson, 2023

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte

Horvai Ferenc

Copyright © 2023 by Tim Marshall

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © dr. Both Előd, 2023

Minden jog fenntartva

Családomnak

Bevezető

„Nem jártam még mindenütt,
de rajta van a bakancslistámon.”

Susan Sontag

Felfedeztük a Földet, és rájöttünk, hogy véges. Most, amikor területeink és erőforrásaink kezdenek elfogyni, rádöbbenünk, hogy az a nagy és gyönyörű golyó az égen – a Hold – tele van ásványi kincsekkel és olyan anyagokkal, amelyekre szükségünk van. Ez az égitest egyben ugródeszka is: ahogy egykori őseink szigetről szigetre hajózva keltek át az óceánokon, úgy a Hold lehetővé teszi számunkra, hogy kilépjünk a Naprendszerbe és azon túlra is.

Nem meglepő tehát, hogy új űrverseny kezdődött. A zsákmány a győzteseké. A kihívást az jelenti, hogy az egész emberiség legyen a győztes.

A világűr a kezdetektől fogva hatással volt az emberek életére. Az égiek kínálták a magyarázatot korai teremtéstörténeteinkben, hatással voltak kultúránkra, és inspirálták a tudomány fejlődését. A világűrről alkotott képünk azonban folyamatosan változik. Napjainkban minden eddiginél inkább kiterjesztjük a Föld földrajzát a világűrre: nemzetállamainkat, vállalatainkat, történelmünket, politikánkat és konfliktusainkat az égbe emeljük. Ez viszont forradalmasíthatja életünket itt, a Földön.

A világűr már eddig is sok változást hozott mindennapjainkban. Központi szerepe van a kommunikációban, a közgazdaságtanban és a katonai stratégiában, és egyre fontosabb a nemzetközi kapcsolatokban. Emellett éppen napjainkban válik az intenzív emberi versengés legújabb színterévé.

Egy ideje gyűlnek az arra utaló jelek, hogy a huszonegyedik század meghatározó geopolitikai története a világűrben íródik. Az elmúlt években ritka fémeket és vizet találtak a Holdon; egyes magáncégek pedig, mint például Elon Musk SpaceX-e, jelentősen csökkentették a világűr elérésének költségét; miközben a nagyhatalmak rakétákat indítottak a Földről, hogy új fegyvereiket tesztelve megsemmisítsék saját műholdjaikat. Mindezek az események egy kibontakozó nagyobb történet részei.

A történet megértéséhez hasznos, ha a világűrt földrajzi helynek tekintjük: vannak utazásra alkalmas folyosói, kulcsfontosságú természeti adottságokkal rendelkező régiói, szilárd felszínű területei, amelyeken építkezni lehet, de akadnak elkerülendő, veszélyes helyek is. Az elmúlt néhány évtizedben mindezt az emberiség közös tulajdonának tekintették – egyetlen állam sem zsákmányolhatta ki vagy tarthatott rá igényt saját birtokaként. Ez az elképzelés azonban, amelyet számos nemes célokat megfogalmazó, de elavult és végrehajthatatlan dokumentum rögzít, súlyosan idejétmúlttá vált. A Föld országai mind arra törekszenek, hogy amit csak lehet, a saját javukra hasznosítsanak. Az írott történelem során az elég szerencsés, a természeti erőforrások hasznosítására képes civilizációk olyan technológiákat fejlesztettek ki, amelyek elősegítették megerősödésüket és végső soron a mások feletti uralmukat.

Ennek nem kell szükségszerűen így lennie. Számos példánk van az együttműködésre a világűrben, és számos, az űrrel kapcsolatos, jelenleg fejlesztés alatt álló technológia – például az orvostudomány és a tiszta energia terén – mindannyiunk javát szolgálja. Több ország dolgozik azon, hogy a hatalmas, a világ elpusztítására képes égitesteket letérítsék felénk tartó pályájukról – mi szolgálná ennél inkább a javunkat? Ahogy Larry Niven tudományos-fantasztikus író megfogalmazta: „A dinoszauruszok azért haltak ki, mert nem volt űrprogramjuk.” Kínos lenne még egy ilyen csapást elszenvedni.

Sok időbe telt, mire eljutottunk oda, ahol vagyunk. Az ősrobbanás elmélete szerint 13,7 milliárd évvel ezelőtt, ahol néhány ezer év ide vagy oda nem számít, az univerzumban minden ma létező dolog egy végtelenül apró, a semmiben létező részecskévé tömörült. Néhány, az univerzummal kapcsolatos fogalmat nehéz felfogni, a „semmiről” például a tudósok vég nélkül vitatkoznak. Olyan fogalmakat alkotnak, mint a „kvantumvákuum”, amelyben a tér ingadozása dolgok létrejöttét idézheti elő, de az elméletek többszöri elolvasása és újraolvasása után soha nem vagyok sokkal előrébb. Az univerzum tágul – de miben? Mi van a jelenlegi határain kívül? Nem tudom elképzelni a semmit. Egy végtelen, szürke fal (bézs is megteszi) felkeltheti az illúzióját, de csak egy pillanatra, mert természetesen a szürkeség is valami, és nem semmi… és akkor feladom. Szerencsére az elméleti fizikusokat és kozmológusokat keményebb fából faragták.

A részecske felrobbant a „semmiből” – bele a sötétségbe, hiszen még körülbelül 380 000 évbe telt, mire az első fényrészecskék megjelentek. Ez az a kozmikus mikrohullámú háttérsugárzás, amelyet a tudósok modern űrtávcsöveikkel felfoghatnak – egészen visszamenve szinte a kezdetekig. És amit mi is láthatunk a saját szemünkkel, ha egy régi analóg tévét ráhangolunk a csatornák közötti statikus zűrzavarra. Az univerzum tágult és hűlt, miközben a gravitáció hatására a gázfelhők összegyűltek és csillagokká tömörültek.

Ma már tudjuk, hogy Napunk nagyjából 4,6 milliárd évvel ezelőtt keletkezett – tehát viszonylag új jövevény a Világegyetemben. Az új csillag körül örvénylő hatalmas, gázból és nehezebb törmelékből álló korongban aztán létrejöttek Naprendszerünk bolygói és holdjai.

A Föld bolygó a Naptól számolva a harmadik kődarab. Jó itt élni. Sőt valójában egyelőre egyedül itt lehet élni, mert ha máshol lenne, akkor mi sem lennénk. Minden, ami az ősrobbanás óta történt, meghatározta a jelen földrajzát, és lehetővé tette számunkra, hogy ott fejlődjünk ki, ahol most vagyunk. A Föld a bolygók Aranyfürtöcskéje. Nem túl meleg, nem túl hideg – pont megfelelő az élet számára. A Föld helye, mérete és légköre egyaránt hozzájárul ahhoz, hogy a földön maradjunk. Szó szerint. Méretének köszönhetően a gravitáció elég erős ahhoz, hogy megtartsa a légkört. Ha máshová költözünk, elhagyva ezt a szűk mezsgyét, akkor megsülünk, megfagyunk, vagy lélegzésre alkalmas légkör hiányában megfulladunk.

A neves amerikai kozmológus, Carl Sagan Milliárdok és milliárdok1 című könyvében így fogalmaz: „Sok űrhajós számolt be a napsütötte félgömb látóhatárán feltűnő finom, vékony, kékes ragyogásról, ami a földi légkör teljes vastagságának felel meg. A látvány hatására általában azonnal, spontán módon átérzik a légkör törékenységét és sérülékenységét. Elmondják, hogy aggódnak érte. Nos, van rá okuk.” Tartsuk észben, hogy jobban kellene vigyáznunk rá.

Az emberek azonban mindig is szívesen vándoroltak, ezért a múlt században elkezdtek eltávolodni bolygónktól. A tér olyan hatalmas kiterjedésű, hogy csak egy apró sarkában mutattuk meg jelenlétünket. A többi része arra vár, hogy részletesen felderítsük – közösen. Ha békés és együttműködő módon akarunk haladni az űrkorszak következő szakasza felé, akkor meg kell értenünk a világűr történelmi, politikai és katonai összefüggéseit; és fel kell fognunk, hogyan formálta múltunkat és jelenünket a világűr – és mit jelent ez a jövőnkre nézve.

Könyvem egyes fejezeteiben visszatekintünk a múltba, hogy megismerjük, miként formálta a világűr kultúránkat és elképzeléseinket, és hogyan jutottunk el a nagyrészt a vallás befolyása alatt álló társadalmaktól a tudományos forradalom koráig. Attól kezdve a hidegháború vezérelte az űrversenyt – hatalmas ugrásokra késztetve az emberi teljesítményt és innovációt, ami végül lehetővé tette számunkra, hogy kiszabaduljunk a Föld kötelékeiből. Miután kijutottunk, észrevettük a lehetőségeket, az erőforrásokat és azokat a stratégiai pontokat, amelyekért érdemes versengeni. Most az asztropolitika korszakát éljük. Eddig azonban nem sikerült összeállítanunk egy mindenki által elfogadott szabályrendszert a verseny keretek között tartására; jóllehet a világűrben végzett emberi tevékenységet szabályozó, elfogadott törvények összessége hiányában a terepet eluralják a csillagászati szintű nézeteltérések.

A modern korban három fő szereplővel kell megismerkednünk: Kínával, az Egyesült Államokkal és Oroszországgal. Ezek a független űrutazó nemzetek, amelyek döntései mindenki másra is hatással lesznek a Földön. Mindegyikük hadseregében jelen van az „űrhaderő” valamely változata, ami segítséget nyújt a hadviselésben a szárazföldi, tengeri és légierők számára. Mindhárom ország fokozza erejét, hogy megtámadja és megvédje azokat a műholdakat, amelyek ezeket a képességeket biztosítják.

A többi állam tudja, hogy nem versenyezhet a három naggyal, de továbbra is bele akarnak szólni abba, mi megy fel és mi jön le, miközben felmérik lehetőségeiket, és „űrtömbökbe” tömörülnek. Ha nem találjuk meg a módját annak, hogy egységes bolygóként haladjunk előre, akkor elkerülhetetlen következményekkel kell számolnunk: a versengés mellett esetleg konfliktusok is kialakulhatnak a világűr új színpadán.

Végül pedig előretekintünk a jövőnkbe, hogy meglássuk, mit tartogathat számunkra a világűr – a Holdon, a Marson és azon túl.

A Hold a tengert a partra vonzza, az embereket pedig a saját felszínére. A farkasok felemelik a pofájukat, és az éjszakai égbolton függő ezüstös korong felé üvöltenek. Az emberek felemelik a fejüket, és távolabbra néznek, a végtelenségbe. Ez mindig is így volt – és most már úton vagyunk a végtelenbe.

Első rész
Út a csillagok felé

Első fejezet
Az égre nézők

„Ha figyelmünket csak a földi dolgokra korlátoznánk, akkor az emberi szellemet szorítanánk korlátok közé.”

Stephen Hawking

Naprendszerünk

Forrás: NASA/JPL

A csillagok pislákoló fénye ezernyi történetet rejt. Réges-régen, amikor még csak nem is álmodoztunk arról, hogy kimerészkedjünk a világűrbe, amikor még nem homályosították el látásunkat a mesterséges fénypontok, az emberek az eget bámulták, és azt kérdezték: miért van egyáltalán valami, miért nincs inkább semmi? Az emberi erőfeszítések jó részét az a vágyunk vezérelte, hogy elérjük a csillagokat.

Az első feljegyzett hiedelmek a teremtésről, az istenekről és a csillagképekről minden bizonnyal a történelem előtti korig visszanyúló szájhagyományból származnak. Minden ősi kultúra az égbolt látványából merítette elképzelését arról, mi teremthette őket, kik ők, mi a szerepük a világ dolgaiban, és hogyan kellene viselkedniük. Ha léteznek istenek – és mi más magyarázhatná a látottakat –, logikus azt hinni, hogy közülük néhányan odafenn, a mennyben élnek.

Az agyunk úgy jár, hogy a dolgokra nézve mintákat veszünk észre. Az emberek gondolatban összekötötték az égen látszó fénypontokat, és képzeletükben a Földön látott dolgokhoz és a legendáikból ismert alakokhoz hasonlították a képet. A meleg éghajlaton élők skorpiókat vagy oroszlánokat véltek látni az égen, míg a hidegebb égövek lakói jávorszarvast képzeltek oda. Finnországban az északi fényt „rókatűznek” nevezik egy ősi mese nyomán egy mágikus rókáról, amelynek a farka felseperte a havat az égbe. Ezzel szemben Afrika egyes részein úgy tartja a legenda, hogy a Nap az éjszakai égbolt mögött van, a csillagok pedig lyukak, amelyek átengedik a fény egy részét. A csillagok elválaszthatatlanok történeteinktől, mítoszainktól és legendáinktól.

A legkorábbi lehetséges bizonyítékok arra vonatkozóan, hogy az emberek megpróbálták elemezni és megérteni az eget, körülbelül 30 000 évvel ezelőttre, az utolsó jégkorszak vége környékére datálhatók. Az 1960-as évek elején Alexander Marshack őstörténész holdnaptárként értelmezte az állati csontokba vésett jeleket. A csontokon huszonnyolc és huszonkilenc pontból álló sorozatok láthatók. A szakértők még mindig vitatkoznak arról, hogy a késő paleolit embere pontosan mit tudhatott, de számos bizonyíték van arra, hogy már akkor megfigyelte a csillagokat.

A tudósok azt feltételezik, hogy a korai csillagászok hordozható naptáraikat használták hosszú vadászataikon, vándorlásaik során és esetleg a rituálékhoz. Érthető, hogy kialakult az időbeli tájékozódás eme módja. Tudni kellett például, mikor kezdődik a szúnyogszezon, vagy mikor kell továbbvándorolni az érett gyümölcsű fák felé.

Az égbolt megfigyelésének gyakorlatiasabb oldala is kulcsfontosságú volt, amikor a vadászó-gyűjtögető emberek letelepedtek – mely folyamat nagyjából 12 000 évvel ezelőtt kezdődött. Az első földműveseknek és pásztoroknak tudniuk kellett, mikor kell elvetni a magot, és mennyi idő van hátra a betakarításig. Az Európában talált neolitikum kori – vagyis akár 10 000 éves – barlangfestmények némelyike egyes feltételezések szerint csillagalakzatokat ábrázol. Ezek az állítások is vita tárgyát képezik, de a csillagképek mintázata megtalálható néhány, állatokat ábrázoló rajzon is. Akik minden derült éjszakán a csillagokat nézték, bizonyára észrevették, hogy a fénypontok különböző időpontokban különböző helyeken látszanak, bár még nem jöttek rá, hogy napfény és sötétség váltakozásának 365 ciklusát egy időegységnek lehet megfeleltetni.

Még nagyon messze jártak attól, hogy pontosan megmérjék a bolygók és a csillagok mozgását. Még abból az időből is csak hozzávetőlegesek a bizonyítékok, amikor kőköröket kezdtek építeni.

A legrégebbi ismert emlék a Nabta Playa-i kőkör a mai Egyiptom területén. Néha a szaharai Stonehenge-nek is nevezik, ami kicsit igazságtalan, mivel körülbelül 7000 évvel ezelőtt épült, mintegy 2000 évvel a világ leghíresebb kőköre, a stonehenge-i előtt. Az ellentmondásnak az az oka, hogy az egyiptomi lelőhelyet csak az 1970-es években fedezték fel, és csak az 1990-es években tárták fel teljesen. Feltételezések szerint félnomád pásztorok építették, hogy megtudják, mikor kell továbbvándorolniuk. Néhány bizonyíték arra utal, hogy a kövek helye a kulcsfontosságú csillagokhoz igazodott, például a Szíriuszhoz, amely a legfényesebb csillag az éjszakai égbolton. Nehezebb bizonyítékot találni arra a fantáziadúsabb felvetésre, mely szerint a csillagok távolságát is meg tudták mérni – főleg azért, mert a szakértők szerint ez nem így van.

Ugyanez igaz Stonehenge-re és sok más északnyugat-európai kőkörre is. Stonehenge első változatát körülbelül 5000 évvel ezelőtt építették, amikor már 1000 éve a mezőgazdaság volt a meghatározó életforma a régióban. Nyugodtan kijelenthetjük, hogy Stonehenge a téli és a nyári napfordulóhoz igazodik, de ezen túlmenően a csillagászattal való kapcsolata inkább spekuláció. Azt viszont, hogy az emlékmű közelében nagy lakomákat rendeztek, a Stonehenge-től három kilométerre lévő településen eldobált 38 000 állatcsontból tudjuk. Sajnos a druidák nem voltak jelen ezeken az eseményeken, mivel csak körülbelül 2000 évvel később jelentek meg a mai Nagy-Britannia területén, ami elég kiábrándító lehet azok számára, akik ma fehér ruhába öltözve, botokkal a kezükben zarándokolnak el a helyszínre.

Csak amikor a körülbelül 4000 évvel ezelőtti múltra tekintünk vissza, akkor kezdünk írásos bizonyítékokat találni arra, hogy az emberek az égi jelenségek bonyolult megfigyeléseit tudták elvégezni, és képesek voltak az égi mozgások pontos előrejelzésére. Az áttörés az írás és a matematika kialakulásának volt köszönhető.

Kr. e. 1800 körül a babilóniaiak elődeiktől, a sumeroktól kölcsönözve felírták az állatövi jegyeket az általuk látott csillagalakzatok alapján. Régóta hitték, hogy az istenek égi jelekkel figyelmeztetik őket a jövőbeli eseményekre, például az éhínségre. A papok kifejlesztették az égi mozgások agyagtáblákra rögzítésének rendszerét, és tizenkét holdhónapból álló naptárt készítettek. Ez volt a munka egyszerűbb része. A matematika fejlődésével a néhány generáción át tárolt adatokból észrevették, hogy az egymást követő években a bolygók nem ugyanúgy mozognak, de az elég hosszú időn keresztül végzett megfigyelések eredményeiben ismétlődő minták láthatók. Ez lehetővé tette számukra, hogy megjósolják, hol látszik valamely bolygó az égen egy adott, jövőbeli időpontban.

Nagyrészt a babilóniaiaknak köszönhetjük, hogy hetekre osztjuk az időt. Hét, az állócsillagokhoz képest elmozduló égitestet láttak, ezért úgy gondolták, hogy mindegyik egy-egy adott napot felügyel, ezért négy részre osztották a huszonnyolc napos holdciklust. Abban az időben az egyiptomiak tíznapos ciklusokat alkalmaztak, ha ez maradt volna fenn, többet kellene dolgoznunk, mire elérkezik a kétnapos hétvége. Nos, a babilóniaiak valóban kijelöltek egy napot a kikapcsolódásra, de csak a zsidók foglalták törvénybe, hogy ha Isten megpihent a hetedik napon, mi is tegyünk így. Aztán valamivel később a szakszervezetek még egy szabadnapot kiharcoltak a számunkra, Isten akaratától immár függetlenül.

Az asszírok, az egyiptomiak és más népek hasonló előrehaladást értek el a csillagászatban, de az emberiség továbbra is úgy hitte, az égi jelenségeket az istenek mozgatják. A csillagászat és az asztrológia, vagyis a csillagjóslás elválaszthatatlanok voltak egymástól. Az ókori görögök is hasonlóan gondolkodtak, amikor átvették a stafétabotot a tudomány úttörőitől. A görögök úgy tették le névjegyüket a kozmológiában, mint egyetlen más civilizáció sem. Azzal, hogy felnéztek a csillagokra, megváltoztatták a világról alkotott gondolkodásunkat is.

A görögök évszázadok óta tanultak a babilóniaiaktól. Püthagorasz csak egyike volt azoknak, akik ezt a tudást felhasználták, amikor Kr. e. 550 körül rájött, hogy az úgynevezett hajnalcsillag és az esti csillag ugyanaz – a Vénusz bolygó. Társaival együtt akkor érte el tudományos áttöréseit, amikor a geometriát és a trigonometriát elkezdték a kozmikus kérdések megválaszolására alkalmazni.

Hipparkhosz volt az egyik neves csillagász; úgy tartják, hogy ő találta fel az asztrolábiumot – ami „csillagvevőt”, azaz „csillagórát” jelent. Ez volt a régiek „okostelefonja”, de a mai fogyasztói társadalom technológiájától eltérően ebbe az eszközbe nem volt beépítve a meghibásodás dátuma. Az asztrolábiumokat közel 2000 évig használták. Segítségükkel az ember meg tudta határozni, hol van, mennyi az idő, mikor nyugszik le a Nap, sőt még azt is, mit mond a horoszkópja. Az eszköz egymáson elforduló fémlemezekből állt, köztük olyanokból, amelyek a Föld szélességi köreit és bizonyos csillagok elhelyezkedését mutatták. Használata a hellenisztikus Görögországból kiindulva előbb az arab országokban, majd később Nyugat-Európában is elterjedt. A muszlimok asztrolábiumok segítségével határozták meg Mekka irányát; Kolumbusz is ezeket használta, amikor Amerika felé indult.

A görögök már több generációval azelőtt is gömb alakúnak gondolták a Földet, hogy Kr. e. 350-ben Arisztotelész ilyennek írta volna le Az égbolt című művében. Arisztotelész megfigyelte, hogy holdfogyatkozáskor a Föld Holdra vetett árnyéka kör alakú. Ha a Föld lapos korong lenne, akkor olyankor, amikor a napfény az éléről érné, az árnyéka a Holdon csupán egy vonal lenne. Mivel azonban nem így van, logikai úton kikövetkeztethető, hogy a Föld gömb alakú.

Arisztotelész matematikusokról ír, akik sztadionokban mérték a távolságot (ebből ered a stadion szavunk), és akik azt találták, hogy a Föld kerülete 400 000 sztadion – körülbelül 72 000 kilométer. Jóllehet 32 000 kilométert tévedtek, de eredményük még így is hatalmas előrelépés volt gondolkodásunkban.

Körülbelül száz évvel később a kürénéi Eratoszthenész kitalálta, hogyan lehet pontosan megmérni a Föld kerületét. Tudott egy kútról az egyiptomi Szüénében (ma: Asszuán), ahol a nyári napfordulókor a Nap bevilágít a kút fenekéig anélkül, hogy árnyékot vetne. Ez azt jelentette, hogy a Nap közvetlenül az ottaniak feje fölött delelt. Ezután a nyári napfordulókor Alexandriában délben megmérte, milyen szögben vet árnyékot egy bot. A szög körülbelül 7,2 fok volt – nagyjából a teljes kör 1/50-e. Most már csak az Alexandria és Szüéné közötti távolságot kellett pontosan megtudnia. Hivatásos földmérőket fogadott fel, akiket arra tanítottak, hogy egyforma léptekkel járjanak, és akik azt közölték vele, hogy a két város távolsága 5000 sztadion. Ebből Eratoszthenész arra következtetett, hogy a Föld kerülete 40 250 és 45 900 kilométer közötti. A tényleges kerület a ma általában elfogadott mérések szerint 40 096 kilométer.

A görög tudomány lényegében azzal érvelt, hogy az univerzum hátterében rend uralkodik, ami megfigyelésekkel felfedezhető és matematikával kifejezhető. Ez volt a kiindulópontja annak a felfogásnak, miszerint a világot a természeti folyamatokon keresztül meg lehet érteni anélkül, hogy az istenekre kellene hivatkozni. A görögök megpróbálták megállapítani a Hold kerületét, továbbá a Föld és a Hold, valamint a Hold és a Nap közötti távolságot. Mindazonáltal következetesen és jelentősen alábecsülték a távolságokat, és bár elméleti modelleket dolgoztak ki a bolygók mozgásáról, a bolygók e modellek mindegyikében a Föld körül keringtek, amely hiedelem egészen a reneszánszig fennmaradt.

A tudomány számos óriása közül is kiemelkedett Klaudiosz Ptolemaiosz (Kr. u. kb. 100–170), aki összefoglalta a klasszikus csillagászatot, és negyvennyolc csillagképbe sorolta a régiek csillagképeit (ma nyolcvannyolc csillagképre osztjuk az égboltot), olyan neveket adva nekik, amelyek sok nyelvben mindmáig fennmaradtak. A Vízöntő, a Pegazus, a Bika, a Herkules, a Bak stb. mind szerepel Ptolemaiosz könyvében, amelynek ő maga a Matematikai értekezés címet adta, de a világ az arab címén – Almageszt – ismeri. Ptolemaiosz gondolkodását azonban ugyanaz a feltevés verte béklyóba, mint elődeiét: úgy tekintette, a Föld a Világegyetem középpontja, a bolygók pedig körülötte keringenek.

Ez a modell azon alapult, amit tudtak, és amit a logikájuk diktált. A modell több mint 1500 évig maradt elfogadott. Ismerünk azonban egyetlen korai kivételt is ezen ortodox felfogás alól. Számoszi Arisztarkhosz (Kr. e. 310–230) azt fejtette ki, hogy a Föld a Nap körül kering – vagyis az univerzum heliocentrikus modelljét. Tudóstársai nem értettek vele egyet.

Arisztarkhosz és mások helyesen határozták meg a Hold távolságát. A Napot azonban körülbelül hússzor távolabbra helyezik a Földtől, mint a Holdat – ez jelentősen alulbecsült, mégis óriási távolság. A görögök óvatosságuk következtében tévedtek. Ha elfogadják néhány egyenlet eredményét, az annyit jelentett volna, hogy a kozmosz olyan hatalmas, amelyet nem tudtak elképzelni – túl nagy gondolati ugrásra lett volna szükség hozzá. Az Alfa Centauri – a Napon kívül a hozzánk legközelebbi csillag – csaknem 40 billió kilométerre található. Az eddig épített leggyorsabb űrszondának 18 000 évbe telne, mire odaér. Még a huszonegyedik században is küzdünk azért, hogy felfogjuk ezeket a távolságokat. Mindaz, amit a görögök kidolgoztak, felhasználva azt, ami rendelkezésükre állt, az emberiség hosszú történelmének legnagyobb szellemi és tudományos vívmányai közé tartozik.

Amikor az ókori Görögország hanyatlásnak indult, a rómaiaknak nyílt lehetőségük a csillagászat tudományának művelésére. Ők azonban soha nem művelték a matematikát a görögökéhez hasonló lelkesedéssel. Bár a görögöket is érdekelte az asztrológia, a rómaiak kifejezetten a megszállottjai voltak, különösen a császárság Kr. e. 27-ben történt megalapítása után. Senkit sem érdekelt a Föld és a Nap távolsága, csak az volt a lényeg, hogyan mozog a Mars a Vénuszhoz képest! A császár élete múlhatott ezen! A rómaiak az asztrológiához folyamodtak politikai jóslataik elkészítéséhez egészen a Nyugatrómai Birodalom ötödik századi összeomlásáig, mely esemény közeledte valószínűleg elkerülte asztrológusaik figyelmét.

Ebben az időszakban a kínaiak fejlesztették csillagászati készségeiket, és megtalálták a módját, hogyan osszák fel az időt gyakorlati célokra is alkalmas egységekre. A matematikus Cu Csung-cse (Kr. u. 429–500) megalkotta a „Nagy fényesség naptárát” (Ta-ming naptár), amely már a 365 napos éven alapult, 391 éves ciklusban, amelynek a 144. évében csak egy plusz hónap beiktatására volt szükség. Cu azt írta, hogy megállapításai „nem szellemektől vagy kísértetektől, hanem gondos megfigyelésekből és pontos matematikai számításokból származnak”.

Cu módszerei hátterében ugyanaz a világkép állt, amely a görögöket vezette – a tapasztalati tények tanulmányozása a világ magyarázata érdekében. A világ legnagyobb részén azonban a gondolkodást még mindig az istenek és a szellemek uralták. Az iszlám világban a tudás robbanásszerű elterjedése kellett ahhoz, hogy nagy ugrást érjünk el a megismerés útján.

A nyolcadik és a tizenötödik század között a mai Közép-Ázsia államaitól Portugáliáig és Spanyolországig terjedő hatalmas régióban az iszlám kultúra előbb elsajátította, majd az iszlám tudomány „aranykoraként” ismert időszakban továbbfejlesztette a görög csillagászatot. 900-ban Al-Battáni néhány perccel csökkentette az év hosszát, ami arra utalt, hogy a Föld távolsága a Naptól változik. Ez viszont arra utalt, hogy a bolygók talán nem tökéletesen kör alakú pályán mozognak. Egyes tudósok megkérdőjelezték azt az elképzelést, hogy a Föld nem mozog, és elfogadottá vált, hogy forog. Naszír ad-Din Túszí, egy zseniális polihisztor a ptolemaioszi rendszer azon tételeit kérdőjelezte meg, amelyek nem az egyenletes körmozgás elvén alapulnak. A nagy ugrást azonban ő sem tette meg, nem jutott el a Nap körül mozgó Föld modelljéig.

Az iszlám „aranykorának” idején Európa a korábban „sötét középkornak” nevezett időszakot élte át. A történészek manapság inkább a kevésbé pejoratív „kora középkor” kifejezést használják, ami nagyjából az ötödik és a tizedik század közötti időszakot jelenti, a Római Birodalom bukásától a városi élethez való visszatérés kezdetéig. Ez olyan időszak volt, amikor mindennek megvolt a maga helye, és minden a helyén volt. Minden égitest a Föld körül keringett, amely az univerzum középpontjában állt. Mindezek fölött Isten állt; míg a Földön királyok, püspökök, bárók és jobbágyok éltek; és mindenkinek elégedettnek kellett lennie a sorsával. Mivel a jobbágyok általában nem tudtak írni, nem könnyű megtudni, vajon egyetértettek-e ezzel a renddel. A „sötét középkor” kifejezés Francesco Petrarca (1304–1374) itáliai költő-tudóstól származik, aki úgy érezte, hogy az európaiak sötétségben élnek a görögök és rómaiak ragyogásához képest. Afrika című eposzában így írt: „A feledékenységnek ez az álma nem tart örökké. Amikor a sötétség eloszlott, utódaink újra a korábbi tiszta ragyogásban élhetnek.”2 Petrarca a reneszánsz tetőpontján élt – ezt a kort gondolhatta „tiszta ragyogásnak”. Minden bizonnyal a csillagászatra gondolt, és annak szerepére, amelynek köszönhetően az emberiség jobban megértheti a Világegyetemben elfoglalt helyét.

A kora középkorban a csillagászatról szóló nagy tudományos művek egyike sem volt elérhető az európaiak számára. Ez a helyzet akkor kezdett megváltozni, amikor Cremonai Gellért (1114–1187) és mások arabból lefordították ezeket a műveket. Gellért az akkor a kalifátushoz tartozó Toledóba ment, hogy elég jól megtanuljon arabul, és le tudja fordítani latinra Ptolemaiosz Almagesztjét (az eredeti, görög nyelvű változat addigra már elveszett). Ez volt az első a nyolcvan mű közül, amelyet ő és tudóstársai lefordítottak. A művelődés újjáélesztése képezte a reneszánsz egyik alapját. Megnyíltak az ajtók a tudomány előtt, beáramlottak a tények, minden nemzedék a korábbi nemzedékek tudására építkezett, és ezzel hozzájárult a tizenhatodik században kezdődő tudományos forradalomhoz. Nehéz küzdelem volt. A katolikus egyház átvette a kozmológia Föld-központú nézetét, és jaj volt annak az eretneknek, aki cáfolni próbálta azt.

Az európai csillagászatnak évszázadokra volt szüksége ahhoz, hogy elérje az ókori görögök és az iszlám aranykorának szintjét. A komoly áttörésre egészen 1543-ig kellett várni. Abban az évben Nikolausz Kopernikusz lengyel csillagász kiadta De revolutionibus orbium coelestium (Az égi pályák körforgásairól) című könyvét, amelyben kifejtette, hogy a Föld-központú univerzum képe téves.

Kopernikusz óvatosan fogalmazott, és azt írta: „ha a Föld mozgásban lenne”. Első bírálói többnyire visszafogottak voltak. Elvégre Kopernikusz az egyház hűséges tagja volt, és azt írta, hogy „ha”. Segített az is, hogy két hónappal könyvének megjelenése után elhunyt. A katolikus és protestáns egyházi emberek azonban fontosnak tartották aláásni állításait, és figyelmeztették a tudományt, hogy az egyház tanításait nem lehet kétségbe vonni.

1584-ben Giordano Bruno itáliai csillagász megjelentette A végtelenről, a Világegyetemről és a világokról című művét, amelyben megvédte Kopernikuszt, és azzal érvelt, hogy a Világegyetem végtelen, világok végtelen sokaságával, és azokat intelligens lények lakják. Bíróság elé állították, majd nyolc évet rács mögött töltött, de nem volt hajlandó lemondani nézeteiről, ezért eretneknek nyilvánították, és máglyán megégették – bár elítélésében kozmológiai nézeteinél nagyobb szerepe volt annak, hogy a katolikus tanítás egyes alapvető tételeit – például az átlényegülés tanát – is megkérdőjelezte.

A következő lépést Galileo Galilei tette meg, aki az újonnan feltalált távcsövet az éjszakai égbolt jelenségeinek rendszeres megfigyelésére használta. 1610-ben kiadta Sidereus Nuncius (Csillaghírnök) című munkáját, amely híressé tette a nevét, és mivel megkérdőjelezte a Föld-központú világképet, majdnem az életébe került.

Galilei megvizsgálta a Naprendszer többi bolygójának mozgását, és úgy tűnt, a mozgások összhangban vannak Kopernikusz elméletével, amely szerint a Föld a Nap körül mozog. Nem sokkal később eretnekséggel vádolták meg. A vád az volt, hogy nézetei ellentmondanak a Bibliának – különösen Józsué könyve 10. fejezete 12. és 13. versének, amelyben Józsué felszólítja a Napot, hogy álljon meg – „S a Nap megállt, a Hold is megállt, amíg a nép bosszút nem állt ellenségein.”3 Márpedig ha a Szentírás kijelenti, hogy a Nap mozog, ki állíthatná az ellenkezőjét?

A pápa elrendelte az elmélet betiltását. Az Egyház tisztában volt azzal, hogy ezek a veszélyes új nézetek földrengést okozhatnak, aláásva a társadalom hierarchikus modelljét, az Egyház legitimációját és végső soron hatalmát. Ha nem a Föld lenne az univerzum középpontja – sőt ha egyáltalán nem is lenne ismert középpont –, akkor miért lennének az emberek ennyire fontosak? A francia teológus és filozófus, Blaise Pascal (1623–1662) felismerte ennek a következményét: „Az általam nem ismert és rólam nem tudó terek végtelenségében elmerülve megrémülök.”4

Galilei egy időre elállt a vitától, de 1623-ban, amikor VIII. Orbán lépett a pápai trónra, eléggé biztonságban érezte magát ahhoz, hogy elkezdjen dolgozni Párbeszédek a két legnagyobb világrendszerről, a ptolemaiosziról és a kopernikusziról című könyvén, amely 1632-ben jelent meg. Árnyaltan érvelt benne, de a Föld mozgásának valószínűsége mellett foglalt állást. A pápának ez nem tetszett, két hónapig tartó per kezdődött.

Galilei azzal védekezett, hogy nem állt szándékában a kopernikuszi nézetek támogatása, saját munkája pedig csak eszköz volt e nézetek megvitatására. Hiába érvelt ezzel – bűnösnek találták abban, hogy „hitte és megtartotta azon véleményét (amely téves, és ellentétes a Szentírással)…, hogy a Föld mozog, és nem a világ közepe”. 1642-ben bekövetkezett haláláig tartó házi őrizetre ítélték, és arra utasították, hogy „hetenként végig kell mondania a hét bűnbánó zsoltárt”.

Rosszabb is történhetett volna. Ha Galilei nem a világ leghíresebb tudósa, ugyanúgy kínhalál várhatott volna rá, mint Giordano Brunóra. 1992-ben, azaz 359 évvel később a Vatikán végül elismerte, hogy tévedett.5

Dacára a pápa (de valószínűleg nem Isten) haragjának, a tudás folyama nem a papoknak tetsző irányba fordult. Az egek tanulmányozása több évszázados elfogadott bölcsességet döntött meg, és teljesen új világnézethez vezetett. A régi korok isteneit megkérdőjelezték – akár ez volt a szándékuk, akár nem.

Egy évvel Galilei halála után megszületett Isaac Newton. Feltalált egy új típusú távcsövet, amely a korábban lehetségesnél mélyebb betekintést tett lehetővé a világűrbe. Az 1687-ben megjelent Philosophiae Naturalis Principia Mathematica (A természetfilozófia matematikai alapelvei) című könyve és más művei megismertették a világgal a mozgás és a gravitáció törvényeit, és új korszakot nyitottak a fizikában és a csillagászatban.

Newton dicsérni jött Istent, nem temetni. Minél többet fedezett fel az univerzumról, annál inkább meg volt győződve arról, hogy ehhez a csodálatos tervhez tartoznia kell egy tervezőnek: „A Napnak, bolygóknak és üstökösöknek ez a csodálatos rendszere csakis egy intelligens és hatalmas Lény szándékából és hatalmából eredhet.”

Newton elfogadta, hogy a Föld a Nap körül kering. Galileo kísérleteket végzett azzal a jelenséggel kapcsolatban, amit ma gravitációnak nevezünk (a legenda szerint tárgyakat ejtett le a pisai ferde toronyból), de Newton nagy előrelépése az volt, hogy a gravitáció törvényei minden tárgyra vonatkoznak, és ez a világűrben éppúgy igaz, mint a Földön. Akárcsak az előtte dolgozó óriások, ő is a tapasztalat és a gondolkodás kombinációjának eredményeként jutott el a tudomány történetének forradalmi belátásáig.

Miért egyenes vonal mentén hullik az alma a földre? Miért ír le az ágyúgolyó görbe ívet, miközben veszít a sebességéből? Milyen különös erő húzza lefelé a tárgyakat? Newton egyetemes gravitációs törvénye azt állítja, hogy minden test minden más testet vonz, a vonzóerő nagysága pedig a testek tömegétől és távolságától függ. Ha tehát az almát a legmagasabb hegyről hajítanák el olyan sebességgel, hogy soha ne essen le, akkor sem egyenes vonalban repülne ki a világűrbe, hanem egy soha véget nem érő ívben „zuhanna” a Föld körül, ennek a furcsa erőnek a hatására, amelyet Newton – a súly jelentésű latin gravitas szó alapján – gravitációnak nevezett el. A gravitáció azt is megmagyarázza, miért keringenek a bolygók állandóan a Nap körül ahelyett, hogy egyenes irányban vándorolnának az űrben. Minél közelebb van két objektum egymáshoz, annál erősebb a kettejük közötti gravitációs vonzás.

Néhány tudós kissé berzenkedett ezektől az elképzelésektől – a szemükben Newton gravitációja egy természetfeletti erőt feltételező, primitív babonához tűnt hasonlatosnak. Newton viszont megelégedett azzal, hogy racionálisan bizonyította elképzeléseit, és hitt Istenében.

Holott sokkal többről volt szó. Newton munkásságát sokan a tudománytörténet legjelentősebb előrelépésének tekintik. Amikor 1727-ben meghalt, teste egy hétig a westminsteri apátságban volt felravatalozva. A nagy angol költő, Alexander Pope ezt írta róla: „Isten szólt: – Legyen Newton! – S mindenre fény derült.”

Izgalmas időszaka volt ez a tudománynak, éppoly izgalmas, mint az ókori görög kultúra és az iszlám világ aranykora, annyiban mégis más, hogy ezúttal a tudás gyorsabban fejlődött, mint bármely korábbi időszakban. Minden egyes felfedezés újabb rést ütött az intézményesült vallások falán és hatalomigényén. Az értelem korában okafogyottá vált arra utasítani egy tudóst, hogy mondjon bűnbánó zsoltárokat, csak mert nézetei ellentmondanak a Szentírásnak.

Az égbolt bámulása forradalomhoz vezetett gondolkodásunkban és életünkben, megnyitva az utat az újabb tudományos eredmények előtt. A technológiailag fejlett országokban a szervezett vallás fokozatosan, ha nem is teljesen, visszavonult a templomokba, a tudomány pedig elfoglalta a világi szférát.

Tartalom

Bevezető

Első rész: Út a csillagok felé

Első fejezet: Az égre nézők

Második fejezet: Út a mennyekbe

Második rész: Itt és most

Harmadik fejezet: Az asztropolitika kora

Negyedik fejezet: Törvények odakint

Ötödik fejezet: Hosszú Menetelés… a világűrbe

Hatodik fejezet: USA: Vissza a jövőbe

Hetedik fejezet: Oroszország leszálló ágban

Nyolcadik fejezet: Futottak még

Harmadik rész: A jövő múltja

Kilencedik fejezet: Űrháborúk

Tizedik fejezet: A holnap világa

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Válogatott bibliográfia

Név- és tárgymutató

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

ISBN 978 963 633 061 3

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License