A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Copyright © Károly Melinda, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Fehér Zsanett

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Kővári Bettina

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Károly Melinda

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-50-3

„Az ember nem tud mindent szavakkal, de mindent tud a szívével.”

(MÁRAI SÁNDOR)

MIGUEL

– Miguel Wyak! – A liftbe lépve hallottam, ahogy egy ismerős hang kimondja a teljes nevemet, de mielőtt reagálhattam volna, bezáródott előttem a liftajtó.

Hogy bassza meg!

Az anyám volt az.

Mielőtt cselekedhettem volna, felnéztem a fémmennyezetre, nagyot sóhajtottam, majd megnyomtam a kezelőn azt a gombot, amely újra kinyitotta az ajtót.

– Azt hittem, tényleg itt hagysz! – szólt anyám csípőre tett kézzel, ahogy meglátott.

– Csak még elszámoltam magamban háromig – vetettem oda félhangosan.

– Tessék?

Ha azt hitte, hogy vissza fogom szívni, hát nagyot tévedett.

– Tízig kellett volna – állapítottam meg az arcát látva, és elindultam az irodám felé, miután a liftből kiléptem.

– Miért vagy ilyen feszült? – kérdezte követve engem.

Általában örülök, ha találkozom vele, de most egyrészt feltartott, másrészt annyira ideges voltam az este kimenetelét illetően, hogy azt sem tudtam elviselni, ha valaki rám néz. Legyen az akár az anyám. Kicsit lazítottam a nyakkendőmön, majd hellyel kínáltam őt, és hanyagul az asztalomnak dőltem, karba font kézzel. Túlságosan árulkodó volt a viselkedésem, tudtam, hogy beszédesek a mozdulataim, de ugyanakkor pont leszartam, hogy ki mit olvas le rólam.

– Mikor akartad elmondani? – kérdezte szúrós tekintettel és köntörfalazás nélkül. Na, ezt a tulajdonságát mindennél jobban kedveltem. Bele a mondandója közepébe!

– Lehetséges, hogy nem tűnt fel neked, de már kinőttem abból a korból, hogy engedélyt kérjek, mielőtt cselekszem.

– Értem – válaszolta kimérten. – Bár azért ez egy elég jelentős dolog, ami azt illeti – erősködött.

Annyira tudtam, hogy ez lesz!

Éreztem, hogy így vagy úgy, de vallatni fog.

– Igen, az – értettem vele egyet, majd gyors magyarázkodásba kezdtem, mert tudtam, hogy csak így szabadulhatok. – Végeztem a házfelújítással, és úgy döntöttem, hogy nem egyedül költözök be.

Anyám arca egy pillanat alatt megváltozott, és aggódó tekintete csillogó szempárrá változott.

– Hát igaz! – lelkendezett, és felpattant, hogy megöleljen.

Persze, hogyne! Épp kérni akartam egy pityergő nőt a vállamra!

– De miért mástól kellett ezt megtudnom? – kérdezte a könnyeit törölgetve.

Felmordultam.

– Ha jól sejtem, az a más Nathant takarja.

– Nem az a lényeg – terelte a szót ügyesen, amivel gyakorlatilag beismerte, hogy jól tippeltem.

Szóval az öcsém újfent átment locsifecsibe… Le sem tagadhatná, hogy buzikkal barátkozik. Muszáj leszek elbeszélgetni vele, mielőtt teljesen megváltozik a személyisége, és egy nap azon kapja magát, hogy nadrág helyett neccharisnyát rángat magára!

Huh, basszus…

Ezt a felvillanó képet gyorsan el kell hessegessem!

Inkább arra koncentráltam, hogy elmagyarázzam anyámnak, miért nem hívtam el őket a ma esti házavató buliba. Azon voltam, hogy kitaláljam, hogyan fogalmazzam át a „semmi keresnivalótok ott” mondatomat tapintatosabbá.

– Természetesen titeket is vendégül látunk, de kérlek, ne kelljen megindokolnom azt, hogy a ma este miért nem alkalmas erre.

Anyám ellépett tőlem, és megint helyet foglalt a kanapén, keresztezve a lábát, melyen megpihentette a kezét. Ahogy megláttam ezt a kimért testtartást, egyből tudtam, hogy megsértődött, és nem, kurvára nem érti, mit akarok ma csinálni, és miért nem akarom, hogy részegen tántorogva beléjük botoljak valamelyik helyiségben. Vagy azt, hogy apám megint ránk nyisson, és többet lásson, mint legutóbb. Kétlem, hogy díjazná a bemutatót.

– Jól van – fújtam ki a levegőt. – Nem arról van szó, hogy elfelejtettem a szüleimet, hanem arról, hogy méltóbb módon szeretném megmutatni a házat nektek. Ma este buli lesz, tele idiótákkal, akik ráadásul ott is fognak aludni. Hidd el, jobb, ha ma nem jöttök oda.

– Rendben – enyhült meg végül anyám, majd félmosolyra húzta a száját, és a szeme furán rám villant.

Na ne! Ismertem már ezt az arckifejezést!

– Ugye csak szórakozásból szorítottál sarokba?

Anyám felállt, és már nem tudta visszafogni a vigyorát.

– Miért? Mit hittél? Hogy rád fogom magam erőltetni? Ismerhetnél, fiam, sosem zavart az önállóságod.

Remek! Nagyon vicces. Kár, hogy én most kurvára nem nevetek.

– Azért izzasztottalak meg egy kicsit, mert nem árultál el nekem semmit a nagy tervedről.

– Anya… – sóhajtottam, és leengedtem a vállam.

Odalépett, majd adott egy puszit.

– De tiszteletben tartom a döntésedet – mosolygott. – Jó szórakozást nektek! – Az ajtóhoz ment, ám mielőtt kilépett volna az irodámból, még hátraszólt: – Az esküvőre azért meghívsz, ugye?