A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lesley Pearse: The Woman in the Wood

Michael Joseph, an imprint of Penguin Books, Great Britain, 2017

Fordította: Weisz Böbe

Könyvterv: Gelányi Mariann

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © Lesley Pearse, 2017

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-740-5

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Gyönyörű unokámnak, Alicia Rose McDonaldnak,
aki 2016. december 30-án jött világra,
Harley és Sienna kishúgaként.

1.

Nyugat-London, 1960

Maisy velőtrázó sikolyra ébredt. Riadtan ült fel az ágyában, feltételezve, hogy az utcáról jött a hang. Ám ekkor másodjára is felhangzott a sikoltás, és rájött, hogy a házban üvölt valaki. Az édesanyja volt az.

Odarohant a hálószobája ajtajához, majd ki a lépcsőfordulóba, ahol megtorpant, amikor meghallotta az alattuk lévő emeletről az apja hangját.

– Maradj csöndben, Lily! Felébreszted a gyerekeket, és még megijednek. Csak a te érdekedben teszem.

Maisy ikertestvére, Duncan is kijött a szobájából, és megállt mellette a lépcső tetején.

– Mi folyik odalent? – kérdezte a fiú suttogva.

Maisy az ajkára tette az ujját, hogy csendre intse, majd megfogta bátyja karját, hogy le ne rohanjon a lépcsőn. Az apjuk, Alastair Mitcham szigorú ember volt, aki nem tűrte, ha beleavatkoznak a dolgába.

– Nem akarok odamenni! Itthon hamarabb meggyógyulok – kiáltotta Lily Mitcham. – Ne vigyél oda, Alastair!

A szánalmas könyörgés könnyeket csalt Maisy és Duncan szemébe, de még csak tizenöt évesek voltak, egy kicsit féltek is az apjuktól, és fogalmuk sem volt róla, mit tehetnének.

– Hányszor próbáltam már szakszerű segítséget szerezni neked? Minden egyes alkalommal ugyanúgy viselkedsz – mondta Alastair. A gyerekek kihallották hangjából az elgyötörtséget, és aggódón egymásra néztek. – Az állapotod nem javul, sőt évről évre rosszabbodik. Legutoljára mikor voltál hajlandó kimenni a házból? Szerintem két nyárral ezelőtt. Egy éve, hogy még a földszintre sem mégy le.

– De a hátam meg a lábam… – panaszolta Lily.

Alastair a szavába vágott.

– Nincs semmi baja sem a hátadnak, sem a lábadnak, és ezt te is pontosan tudod. Nem bújhatsz örökre egy tizenkét évvel ezelőtt történt lovasbaleset mögé! Elegem van ebből, Lily. Csak úgy szembesíthetlek azzal, hogy mi az igazi bajod, hogy elviszlek erre a helyre. Most pedig nyugodj meg, különben behívom a nővért, aki odakint vár a mentőautóban, és beadatok neked valamit.

Maisy eleget hallott. Ugyan tartott az apjától, és nem szívesen rángatta bele a fivérét egy veszekedésbe, mégis megfogta a fiú kezét, és maga után húzta le a lépcsőn. Duncan felbátorodott Maisy merészségétől, és nem ellenkezett.

– Apám, miért küldi el anyánkat? – kérdezte Maisy, amikor már csak pár lépcsőfok választotta el az első emeleti lépcsőfordulótól.

Az apja megpördült. Öltönyt viselt, és szemmel láthatóan nem hallotta meg a mezítláb közeledő gyerekeket.

– Ez nem tartozik rátok – rivallt rájuk. – Menjetek vissza az ágyatokba, mindketten!

– De ő az anyánk, ezért igenis ránk tartozik – feleselt Maisy. – Hova küldi? És miért pont az éjszaka közepén? Hogy a szomszédok meg ne tudják? Vagy azt remélte, hogy nem ébredünk fel, és aztán azt hazudhatja, hogy anyánk egy rokonunkhoz ment pihenni?

Ez volt az első eset, hogy Maisy szembeszállt az apjával. A férfi nem volt erőszakos, de olyan szigorúan és ellentmondást nem tűrően fogta a gyerekeket, hogy azok mindig engedelmeskedtek. Maisy szíve hevesen vert, egész testében remegett, de eltökélte, hogy kiáll az anyja mellett.

– Ne engedjétek, hogy diliházba küldjön… – nyöszörgött az anyjuk. – Kegyetlen, borzalmas hely. Itt akarok maradni.

Maisy döbbenten fogadta apja tervét, de amikor az anyjára nézett, azonnal megértette, hogy miért szánta el magát a férfi erre a drasztikus lépésre. Mivel hetek óta nem látta az édesanyja arcát rendes megvilágításban, nem is sejtette, mennyit romlott az állapota. Anyja szeme szinte kiugrott a helyéről, olyan sovány volt, mintha sárgás bőrét úgy feszítették volna rá az arccsontjára, a kék erek kidagadtak a homlokán, mintha vastag zsírkrétával rajzolták volna oda. Barna haja zsíros csomókban lógott, és a hálóinge kifejezetten piszkos volt. Egyértelműen segítségre szorult.

Egészen kicsi koruk óta megszokták, hogy az anyjuk az idő nagy részét ágyban tölti. Mindig valaki más kíséretében mentek iskolába, és az anyjuk sosem vitte el őket a tengerpartra, sem piknikezni, sem a parkba sétálni. De ez volt az ő világuk, és így el is fogadták édesanyjuk állítását, hogy egy lovasbaleset mindennek az oka.

– Apám, ne tegye! – kérdte Duncan.

A férfi még mindig szorosan fogta a felesége karját, úgy fordult feléjük.

– Muszáj. Beteg. Nem akartam, hogy megtudjátok, de az állapota fokozatosan romlik, és attól félek, hogy kárt tesz magában. Pár nappal ezelőtt megpróbált mérget inni. Szerencsére Betty rajtakapta, mielőtt lenyelte volna, így megmentette az életét. De rágondolni sem merek, mi minden történhetett volna.

Édesanyjuk eközben próbált kiszabadulni a férje szorításából, az arca olyan volt, mint egy vicsorgó vadállaté. Maisy ösztönösen hátrált egy lépést, és Duncan megfogta a kezét.

– Rendben, apám – mondta a fiú, és riadtan nézett az anyja felé. – Kimenjek, és megkérjem a nővért, hogy jöjjön be segíteni?

– Köszönöm, fiam, ez lenne a legjobb. Maisy, ideadnád édesanyád köntösét és papucsát? Annyira vergődött, hogy nem tudtam a kezemben tartani a holmiját.

Pár perccel később az ikrek már riadtan figyelték, ahogy a megtermett, középkorú ápolónő, aki egész addig odakint várakozott a privát mentőautóban, nyugtató injekciót ad az anyjuknak.

A hatás szinte azonnali volt. Lily abbahagyta a vergődést, ellazult, és tekintete a semmibe révedt. Alastair felsegítette feleségére a köntöst, és a papucsot is a lábára adta.

– Így máris jobb – mondta, majd megcsókolta az asszony arcát. Ez a gesztus megnyugtatta az ikreket, hogy apjuk csakugyan az anyjuk érdekét keresi. – Most pedig, gyerekek, miért nem kívántok jó éjt édesanyátoknak, és mentek vissza aludni? Bármit is mondott, tisztességesen fognak gondoskodni róla, efelől biztosíthatlak benneteket. Egy magánklinikáról van szó, amely a lehető legjobb ellátást nyújtja. Most pedig beülök a kocsiba, a mentő után megyek, és valószínűleg csak órák múlva jövök haza. De ne aggódjatok, Betty itt lesz a reggeli idejére, mint mindig.

A gyerekek a nappali ablakából figyelték, ahogy a nővér besegíti anyjukat a mentőautóba. Az apjuk beindította az autójuk motorját, és úgy várta, hogy a mentő elinduljon.

Az ikrek egy darabig egy szót sem szóltak, csak álltak az ablaknál a sötét szobában, akár két szobor.

Habár soha senki nem mondta ki nyíltan, hogy az édesanyjuk elméje megbomlott, az utóbbi időben az ikrek gyanítani kezdték, hogy több is van a rejtélyes betegség mögött, mint egy réges-régi lovasbaleset. Náluk minden másképp volt. A szüleik külön szobában aludtak, az anyjuk mindig a szobájában evett, és időnként tányértörés hangja és kiabálás hallatszott ki tőle. Betty, a házvezetőnő, ilyenkor mindig azt mondta, hogy az anyjuk csak elejtett valamit – minden furcsa zajt azzal magyarázott, hogy édesanyjukat fájdalmak gyötrik. Most azonban kezdett összeállni a kép.

– Ez borzalmas volt – mondta végül Duncan remegő hangon. – Nemcsak anyánknak, hanem apánknak is. De azt hiszem, így lesz jobb. Melegítsünk egy kis tejet, és feküdjünk vissza aludni. Még csak éjjel fél három van.

– Nem is tudtam, hogy ilyen rossz a helyzet – jegyezte meg Maisy, ahogy mentek le a konyhába. – Úgy értem, tudom, hogy anyánk mindig gyengélkedett, és kicsit furcsa is volt, de sosem gondoltam volna, hogy… – elhallgatott.

– Hogy bolond? – kérdezte Duncan. – Azt én sem, de ebben nőttünk fel, nem igaz? Biztosan meggyógyítják, és minden rendbe jön.

Maisy tejet töltött egy lábasba, és meggyújtotta alatta a gázt. Mindig is a bátyja volt az optimista, gondolta magában. Ő inkább az ellenkező irányba hajlott.

Annyiban hasonlítottak egymásra, hogy mindkettejüknek szőke haja volt, és mélykék szeme. Duncan azonban magasabb volt, talán már százhetven centiméter is, míg Maisy alig százhatvan. A fiú arca szögletes, az állkapcsa erős, míg Maisynek szív alakú, gödröcskés arca volt. A lány nyaranta hamar aranybarnára sült, míg Duncan arcára szeplőket csalt a napsütés.

Tágas, négyszintes, alagsoros ikerházuk a londoni Holland Parkban állt. Utoljára Edward korabeli stílusban rendezték be, amely akkoriban bájosan festett, de az évek során nagyon megkopott, ráadásul a háború után csak nagy nehézségek árán lehetett házfelújításhoz való alapanyagokhoz jutni. Maisy Bettytől hallotta, hogy az apjuk a ház eladását tervezi, mivel túl nagy, és drága a fenntartása. A házvezetőnő hozzátette, szerinte okosabb lenne különálló lakásokat kialakítani az épületben, ahogyan a környéken annyi nagy házban tették. Bettynek mindenről volt véleménye, többek között azt is kijelentette, hogy a gyerekek édesanyja csak fel akarja magára hívni a figyelmet.

Mivel ilyen nyugtalanító volt otthon a légkör, sem Duncan, sem Maisy nem próbált barátokat hívni vendégségbe. Tudták, hogy csak feszengenének, amiért az anyjuk állandóan az ágyban fekszik, az apjuk pedig, már ha egyáltalán épp otthon tartózkodik, úgyis bezárkózna a dolgozószobájába. Ennek következményeként őket is ritkán hívták meg vendégségbe. Nagyon szűkre szabott volt a világuk. A park túloldalán levő magániskolában tanultak, könyvtárba jártak, és időnként mozival vigasztalódtak. Szerencsére meghitt volt a kapcsolatuk, és úgy gondolták, nincs is szükségük senki másra.

Mindössze egyetlen közeli rokonukat ismerték, apai nagyanyjukat, Violet Mitchamet, aki a New Forestben élt. Az asszony évekkel korábban megözvegyült, és épp olyan hűvös természetű volt, mint a fia. Csak párévente látogatta meg őket Londonban. Betty szerint az asszony sosem nézte Lilyt jó szemmel, mondván, a menye „gyenge jellem.”

Az ikreknek Goldney nagymamáról, Lily édesanyjáról azonban csupa kellemes emlékeik voltak. 1945. január 6-án születtek a nagyanyjuk kenti házában, Tenterdenben, ahol az édesanyjuk élt a háború nagy részében. Betty is annak a városnak szülötte, és amikor a család visszatért Londonba, Betty is velük tartott házvezetőnői minőségben. A gyerekek minden augusztust Tenterdenben töltöttek, ám nyolcéves korukban Goldie nagymama, ahogyan ők nevezték, váratlanul meghalt tüdőgyulladásban.

Az apjuk egész életében a Külügyminisztériumban dolgozott. A háború alatt kiemelt foglalkozásúnak számított, így nem sorozták be, de így is sokat kellett távol lennie az otthonától, ezért töltött Lily annyi időt Kentben, és az ikrek is azért születtek ott. A férfi sosem beszélt arról, pontosan mit is fed a munkája, és ugyan Duncan szeretett úgy tenni, mintha az apjuk kém lenne, Betty ilyenkor legyintett, és közölte, hogy Alastair csak irodai munkát végez.

– Szerinted ezek után mi lesz? – kérdezte Duncan. A felforrni készülő tejre mutatott, és ezzel visszarántotta Maisyt a jelenbe. – Szerinted minden marad a régiben?

– Miért ne maradna? – kérdezte Maisy. Nem akart érzéketlen lenni az anyjukkal kapcsolatban, de igazság szerint nem sok szerepet játszott az életükben. – Hetek óta valahányszor bementünk hozzá, aludt. Így visszagondolva az is lehet, hogy csak tettette az alvást, mert nem akart velünk beszélni.

– De miért? És ha így van, szerinted mitől lett ilyen?

– Azt hiszem, ha olyan férfi felesége lennék, mint apánk, én inkább elbujdosnék – mondta Maisy félig komolyan. – Nézzünk szembe a tényekkel, nem valami vidám társaság. Hallottad valaha is nevetni? Előfordult egyszer is, hogy fütyörészett, táncolt vagy viccelődött?

– Most, hogy mondod, nem. De most már feküdjünk le. Holnap ugyanúgy suliba kell mennünk.

– Miért nem lógunk most az egyszer? – vetette fel Maisy. – Felmehetnénk a West Endre, körbejárhatnánk az üzleteket, sőt délután még egy moziba is beülhetnénk, és megnézhetnénk valamit, amit apánk ellenezne.

– Azt mondta, hazajön, miután anyánkat elvitte arra a helyre. Lehet, hogy utána nem megy be dolgozni. Szerintem ne lógjunk.

Maisy lebiggyesztette az ajkát.

– Olyan jófiú vagy. Vigyázz, mert a végén még olyan leszel, mint ő!

– Szóval mégiscsak elvitte oda, mi? – szegezte nekik Betty a kérdést a reggeli mellett. Az ikreknek nem is kellett beszámolniuk az éjszaka történtekről, mert az apjuk hagyott a házvezetőnőnek egy üzenetet, amelyben mindent leírt. – Hónapok óta mondogatom, hogy Lilynek igazi segítségre van szüksége, de apátok nem hallgatott rám egészen addig a szörnyű esetig a méreggel.

Az ikreknek vegyes érzéseik voltak Bettyvel kapcsolatban. A csinos, teltkarcsú nő a negyvenes évei elején járt, és a haja vörös volt, mint az őszi avar. Világos arcbőrén sehol egy ránc, még a szeme körül sem. Mivel amióta az eszüket tudták, Betty az életük szerves része volt, inkább nagynéninek, mint házvezetőnőnek tekintették, ám az utóbbi pár évben Betty mintha a fejébe vette volna, hogy ő a ház igazi úrnője. Önállósította magát. Rajtakapták, hogy az édesanyjuk ruháit viseli, ráadásul úgy utasítgatta Maisyt és Duncant, mintha a saját gyerekei lettek volna, és egyre többször bizalmaskodott az apjukkal. Maisy fejében az is megfordult, hogy tervei vannak az apjukkal kapcsolatban, és ezért tűnik olyan elégedettnek, hogy az édesanyjukat végre bedugták ebbe az otthonba, azonban ezt a gondolatot nem akarta megosztani Duncannel. Csak felzaklatná vele.

Ennek ellenére nem bírt ellenállni a kísértésnek, hogy sunyin oda ne szúrjon Bettynek.

– Most már sokkal kevesebb dolga lesz, nem igaz? Habár anyánk állapotából ítélve, mostanában nem sokat nézett rá…

– Szemtelen fruska! – csattant fel Betty. – Nagy ez a ház, nehéz rendben tartani, csak a főzés, mosás és vasalás két gyerekre és Mr. Mitchamre teljes embert kíván. Nem kényszeríthetem anyátokat arra, hogy egyen, vagy megmosakodjon, és lecserélje a hálóingét. Fogalmatok sincs, milyen nehéz eset tud lenni.

– Akkor jobb is, hogy olyan helyre került, ahol a személyzet megszokta az ilyen problémákat – vetette oda Maisy foghegyről. – Ha már itt tartunk, ez véletlenül nem anyánk kardigánja?

Betty válaszát meg sem várva kivonult a konyhából. Azt tervezte, hogy este említést tesz erről az apjuknak, aki biztosan egyenesen az irodájába ment reggel, mivel nem tért haza. Maisy úgy döntött, inkább felmegy az emeletre, és megint megpróbálja meggyőzni Duncant, hogy aznap ne menjenek iskolába.

Az ezt követő napokban mintha minden kissé kibillent volna a megszokott egyensúlyából. A hangulat nyugodtabb lett, és az édesapjuk is figyelmesebb volt velük, olyannyira, hogy naponta kérdezgette őket az iskolai haladásukról. Betty vidámabban tett-vett, különleges ételeket készített, és a változatosság kedvéért semmi miatt nem panaszkodott. Ám a felszín alatt mindenki feszült volt, mintha bármelyik napon valami szörnyűség következhetne be.

Két héttel később, péntek délután az ikrek arra értek haza az iskolából, hogy az apjuk már otthon van, épp telefonál a dolgozószobájában, és két koffer várakozik az előtérben.

– Igen, már itt is vannak. Indulunk, amint levették az iskolai egyenruhát, és meguzsonnáztak. Legkésőbb nyolcra ott is leszek – hallották.

A tavaszi szünet csak a következő héten kezdődött, ezért a két gyerek meglepetten nézett egymásra. Úgy tűnt, az apjuk elviszi őket valahova.

A férfi letette a kagylót, és kijött az előtérbe.

– Gondolom, hallottátok, mit mondtam a telefonba. Leviszlek benneteket Nightingalesbe, szóval csipkedjétek magatokat! Indulás!

Az ikrek nem siettek. Nem töltötte el őket különösebb örömmel a gondolat, hogy Nightingalesbe, Mitcham nagyanyjukhoz kell menniük. Maisy és Duncan öt- vagy hatéves koruk óta nem is jártak nála, és csak egyetlen emlékük élt a helyről: ott lakik egy mogorva öregasszony, aki a háta közepére kívánja őket.

– Talán most jobb lesz, hogy nagyobbak vagyunk – mondta Duncan, az örök optimista.

– Majd ha piros hó esik! – vágta rá Maisy. – De miért kell két koffer, ha csak rövid látogatásra megyünk?

– Lehet, hogy örökre ott maradunk – mondta Duncan komisz vigyorral.

Az apjuk akkor szólalt meg újra, amikor már mindketten bent kókadoztak a kocsiban, és maguk mögött hagyták Londont.

– Úgy döntöttem, hogy átmenetileg a nagyanyátoknál fogtok lakni. Nem nyűgözött le a Holland Park-i iskola, ezért azt tervezem, hogy keresek egy jobb intézményt a nagyanyátok közelében. Egy kis ideig eltarthat, úgyhogy egy darabig nem jártok iskolába. Nemcsak az oktatásotok okoz fejtörést, mert szeretném eladni a házat is, és egy kisebbet venni. Ha megtalálom a megfelelő iskolát, ahol jók a tanárok, akkor mindketten egyetemre fogtok készülni.

Az ikrek riadtan néztek össze. Az egész úgy hangzott, mintha kitoloncolták volna őket, ugyanúgy, ahogy az édesanyjukat.

– Tisztában vagyok azzal, hogy anyám nem szokott a gyerekekhez, és esetleg azt hihetitek, hogy rossz dolgotok lesz – tette hozzá ezúttal gyengédebb hangon, mintha észlelte volna a gyerekek ijedtségét. – De erről szó sincs. A házvezetőnő, Janice gondjaira bízlak titeket, és higgyétek el, hogy kedves, jóravaló asszony. Ráadásul Nightingales gyönyörű hely, felfedezhetitek a New Forestet, és megismerkedhettek más fiatalokkal. Szerintem sokkal boldogabbak lehettek ott, mint voltatok Londonban.

Amikor az ikrek nem válaszoltak, a férfi folytatta: – Tudom, hogy kisebb sokkot okozott édesanyátok állapota, és ez az út is váratlan fejlemény. De nagyon igyekszem a legjobbat tenni az érdeketekben, úgyhogy legalább adjatok ennek egy esélyt.

– Igen, apa – mondták egyszerre az ikrek kötelességtudóan, de nem túl nagy meggyőződéssel.

Nem sokkal ez után eleredt az eső, és az ég elsötétült. Az ikrek szundikáltak egy kicsit, és csak akkor ébredtek fel teljesen, amikor az autó egyenetlen talajra ért, és zötykölődni kezdett. Túl sötét volt már ahhoz, hogy lássák, merre járnak.

– Ott vagyunk már? – kérdezte Duncan.

– Igen, ez az út vezet a nagyanyátok házához. Ideje lenne leaszfaltozni. És közvilágítás sincs…

Az autó fényszórója megvillant a léckerítésben folytatódó, fából készült kapun levő NIGHTINGALES feliraton. A kaputól húsz-harminc méternyire volt a ház, de a sötétben csak egy jól kivilágított verandát láttak, és mindkét oldalán két-két ablakot.

– Nos, megérkeztünk – jelentette be az apjuk. – Ügyet se vessetek arra, ha nagyanyátok kissé nyers. És kérlek, legyetek udvariasak, és fogadjatok szót.

Ahogy apjuk beterelte őket a tágas, kényelmes nappaliba, Maisy első benyomása az volt, hogy a nagyanyjuk igencsak goromba. Még csak fel sem állt a székből, hogy üdvözölje őket, el sem mosolyodott, nem hívta őket közelebb, hogy jobban megnézhesse rég nem látott unokáit. Maisy Bettytől tudta, hogy az asszony csak hetvenéves, annyira nem agg, hogy a viselkedését azzal menthetné. Elegáns, púderrózsaszín, kétrészes kötött kosztümöt és gyöngysort viselt.

– Nos, anyám, feltételezem, sokat nőttek a gyerekek a legutolsó találkozásuk óta – mondta az apjuk.

Maisy a férfira pillantott, meglepte a már-már hízelgő hanghordozás.

– Ó, Alastair, a gyerekek dolga az, hogy nőjenek – érkezett a felelet. – Remélem, figyelmeztetted őket, hogy nem tűrök semmi pimaszságot, rendetlenkedést és zajongást. A konyhában fognak étkezni Janice-szel, és ide csak akkor jöhetnek be, ha én hívatom őket.

Maisynek elszorult a szíve. Duncanre lesett, és látta, hogy ő is ugyanúgy elkámpicsorodott.

Az idős asszony felemelt egy kis csengettyűt, és megrázta. Pár másodperc múlva egy barna hajú, negyven év körüli, kedves, szelíd arcú nő lépett be, és ragyogó mosollyal nézett a két gyerekre.

– Hozz teát nekem és a fiamnak, Janice! – utasította az asszony. – A gyerekeket vidd magaddal, adj nekik vacsorát, és mutasd meg nekik a szobájukat.

Janice kérdőn nézett az apára.

– Szeretne egy szendvicset, levest, esetleg felvágottat, Mr. Mitcham? Hosszú utat tettek meg, és ha jól értem, még ma este vissza kell térnie.

– Így van, Janice. Egy szendvics nagyon jólesne, és ha van, akkor egy szelet a felejthetetlen gyümölcskenyeréből is.

– Épp tegnap sütöttem egyet – mosolygott Janice. – Sonkás szendvics jó lesz?

A férfi bólintott, majd odalépett a gyerekekhez, és zavartan megpaskolta a vállukat.

– Most elbúcsúzom. Legyetek jók nagyanyátoknak, és minden héten írjatok!

Janice végigvezette az ikreket a széles, kövezett előtéren, el egy hatalmas, sötét fából faragott oszlop és egy hangosan ketyegő állóóra mellett.

– Várjatok, míg egészet üt… – mondta Janice kuncogva. – Még a halottak is feltámadnának tőle.

Amikor beléptek a ház hátsó traktusában levő konyhába, a következőt kérdezte tőlük:

– Nem emlékeztek a házra? Tudom, hogy csak hatévesek voltatok, amikor utoljára itt jártatok, de a gyerekek általában emlékezni szoktak erre-arra.

– Nekem rémlik egy kis tó aranyhalakkal – mondta Duncan.

Janice elmosolyodott.

– Nos, igazad van. Gondolom, a kert is ismerős lesz, amint újra látod. A legutolsó látogatásotok idején szinte egész végig kint játszottatok.

A helyiség közepén álló, sokat látott faasztal már vacsorára volt terítve, az egyik tálon gyümölcskenyér, a másikon lekváros piskótaszeletek várták az éhes vendégeket.

– Amint megtudtam, hogy jöttök, össze is ütöttem a piskótát – szólalt meg Janice. – Nem minden gyerek szereti a gyümölcskenyeret.

– Mi mindent megeszünk – mondta Duncan. – Betty, a házvezetőnőnk szerint két lábon járó szemetesládák vagyunk.

Janice felnevetett, és szeretettel megpaskolta a fiú arcát.

– Máris megkedveltelek titeket. Gondoltam, először jöhet egy jó tányér zöldségleves, szóval üljetek le, és amíg esztek, elkészítem Mrs. Mitchamnek és édesapátoknak a teát.

Körülbelül egy órával később hallották, hogy az apjuk távozik. A férfi nem jött be a konyhába elbúcsúzni, és pár perccel később hallották, hogy a nagyanyjuk felmegy az elülső lépcsőn, hogy nyugovóra térjen.

Janice melegsége és vidámsága azonban feledtette velük a mellőzöttséget. Az ízletes leves, a sonkás szendvics és a sütemény elfogyasztása után felkísérte őket a konyhából nyíló hátsó lépcsőn, és megmutatta nekik a szobájukat.

Mindkettő kissé kopottas volt. Janice elmesélte, hogy a háború alatt katonatiszteket szállásoltak el itt, de az ikreket ez nem zavarta. Csak örültek a tudatnak, hogy a ház túlsó végében aludhatnak, a nagyanyjuktól távol, és saját lépcsőjük van, így messziről elkerülhetik az öreg hölgyet.

Janice próbálta megnyugtatni őket, hogy az asszony nem olyan ellenséges és nyers, mint amilyennek tűnik, végül hozzátette: – Jó, hogy végre vannak gyerekek a házban, így kicsit vidámabb lesz minden.

Maisy azonban gyanította, hogy ezt csak kedvességből jegyezte meg. Ám Duncannel mindketten megkedvelték Janice-t, aki gyengéd anyáskodással vette őket körül, jóízűeket nevetett, és úgy látszott, őszintén örül, hogy gondoskodhat róluk.

– Imádok főzni, de nem sok örömem telik benne, ha egy madárétkű idősödő hölgyet kell etetnem. Amikor szegény megboldogult Mr. Mitcham még élt, de már sokat gyengélkedett, rengeteg segítségre volt szüksége. Volt, hogy egyetlen szabad percem sem maradt, de azóta túl sok az időm, és ez kezd kissé unalmassá válni.

Elmondta nekik, hogy a fészerben van két kerékpár, és majd megkéri Mr. Pike-ot, a kertészt, hogy hozza rendbe nekik. Busszal bármikor bemehetnek Lyndhurstbe, vagy akár el egészen Southamptonig vagy Bournemouthig, ha ahhoz van kedvük, és biztosan akad pár fiatal a faluban, akik szívesen barátkoznának velük.

– Képzeljétek, a faluban még egy igazi boszorkány is lakik! – tette hozzá. – A neve Sybil Leek. Nagyon híres, mert könyveket ír a boszorkányságról, és a rádióban is szokott szerepelni. Biztos látni fogjátok, ha elmentek Burley-be: hosszú, fekete köpönyegben jár, a vállán pedig ott ül egy csóka, a neve Lóhalál Jackson.

Az ikrek tátott szájjal, döbbenten hallgatták. Janice felnevetett.

– Pedig igaz! Nem csak kitaláltam, esküszöm. Szerintem ez az erdő vonzza a különc alakokat. Ami azt illeti, él itt egy másik nő is, akiről több tucat történet kering, és sokkal izgalmasabbak, mint amik Sybilről szólnak. A neve Grace Deville, és egy kis kunyhóban, az erdő egy eldugott szegletében lakik. Az emberek csak úgy emlegetik, hogy az erdei remetenő. Mindig férfinadrágban jár, és nem szereti a látogatókat. Ha valaki véletlenül a kunyhójánál köt ki, azt Grace a puskájával zavarja el. Micsoda dolgokat mesélnek róla! Például azt, hogy őrült, megölte a saját gyerekét, és megmérgezett tizenöt embert. Valószínűleg az egész üres szóbeszéd. De persze az emberek Sybilt sem kedvelik túlságosan, mert furcsa, boszorkányhívő embereket vonz a faluba.

– Szent ég! – Nézett nagyot Maisy. – És mi még azt hittük, minden cirkusz Londonban történik.

– Holnap mindennek utána is járhattok – mondta Janice. – Most pedig ideje lefeküdnötök. A takaró alá meleg vizes palackot is tettem. – Mindkettőnek csókot lehelt az arcára. – Szép álmokat!

2.

Duncan olyan ERŐVEL fékezett, hogy a biciklije kipördült a poros erdei ösvényen.

– Szerintem az lesz ott – kiáltott hátra Maisynek, és a fák fölött göndörödő füstcsíkra mutatott. – Janice mondta, hogy a kunyhóban mindig ég a tűz.

Alig több mint egy hetet töltöttek el Nightingalesben, és annak dacára, hogy a nagyanyjuk tüntetően nem foglalkozott velük, az ikrek meglepetten tapasztalták, hogy egész boldogok itt. Már meglesték a Sybil Leek nevű boszorkányt, ahogy sétál házi csókájával a vállán, sőt az ablakán is bekukucskáltak, hátha látnak egy-két üstöt és varázsigés könyvet. De most Grace Deville-re, az erdei remetenőre voltak kíváncsiak. Mivel Mr. Pike, a kertész csak aznap reggelre készült el a kerékpárok javításával, most először tudtak ilyen messzire bemerészkedni az erdőbe.

Maisy is lefékezett, és leugrott a nyeregről.

– Lehet, hogy csak egy favágó rakott tüzet – mondta, és elgondolkodva szemlélte a füstöt. – De azért menjünk, és nézzük meg!

Tétováztak. A füst felé vezető ösvény inkább csak egy szűk csapás volt, semmiképp sem tudták volna biciklin folytatni az utat, és mivel annyira benőtte az aljnövényzet, tolni is csak nagy nehézségek árán tudták volna. Ám tősgyökeres londoniként nem szívesen hagyták volna ott a kerékpárokat az ösvényen. Otthon soha senki sem hagyta szabadon a dolgait, nehogy valaki ellopja.

– Szerintem nyugodtan itt hagyhatjuk – mondta Duncan. – Egy lelket sem láttunk azóta, hogy hátrahagytuk Burley-t, és ki jönne be az erdőbe lopni való biciklit keresni?

Maisy egy fának támasztotta a kerékpárját, és hajfonatát a vállára simította. Ma különösen jól érezte magát. Janice reggelinél megdicsérte, hogy milyen csinos. Mivel ilyesmit korábban soha senki nem mondott neki, Maisy nemigen hitte el. De azért jólesett a bók.

– Mi van, ha ez a nő tényleg teljesen bolond? – kérdezte Duncantől. – Ne feledd, mit mondott Janice… Lehet, hogy puskával támad ránk. Kemény lehet, ha ennyi év óta egyedül lakik idekint.

Duncan lehajolt, és szemügyre vette lehorzsolt térdét. Előző nap elesett, és azóta keserűen panaszkodott, hogy még mindig szürke flanel rövidnadrágot kell hordania, mint egy kisfiúnak. Hosszúnadrágot csak az istentisztelet és egyéb hivatalos események idejére vehetett fel.

– Nem lehet őrült, sem boszorkány, ha férfinadrágot visel – közölte Duncan ingerülten. – Az erdőben a hosszú szárú nadrág az ideális. Különben is, miért támadna ránk, ha nem is viselkedünk fenyegetően?

– Hát… Még a saját szüleink sincsenek oda értünk – jegyezte meg Maisy. – Lehet, hogy tényleg ijesztő alakok vagyunk.

– Ne beszélj hülyeségeket! – horkant fel Duncan megvetően. – Nem azért küldtek ide, mert nem szeretnek, és ezt te is jól tudod. Csak azért, mert apánk… – elhallgatott, mert nem tudta, hogyan is magyarázhatná meg.

– Mert apánk el akarja adni a házat, össze akarja szűrni a levet Bettyvel, és nem szeretné, ha körülötte legyeskednénk? – vetette fel Maisy.

– Nem ezt akartam mondani. Muszáj ilyen szélsőségesnek lenned? Na, mindegy. Én örülök, hogy itt lehetek. Tetszik.

– Nekem is, de jobb lenne, ha apánk és nagyanyánk rendesen elmondanák, hogy mi történt, és miért. Nem vagyunk kisbabák. Amikor ezt megpróbáltam kifejteni nagyanyánknak, csak annyit mondott: „A gyerekeket látni kell, és nem hallani, de az én nézetem az, hogy jobb, ha nem is látjuk őket.” Azt is mondta, hogy apánk közölte vele, hogy nekünk itt a helyünk, anyánknak pedig az elmegyógyintézetben, és több kérdést nem akar hallani egyik témával kapcsolatban sem.

Duncan általában megelégedett annyival, ha minden magyarázat nélkül megmondták neki, mit tegyen, de Maisy nem ilyen volt. Ő tudni akarta, az apjuk miért nem akar időt tölteni a gyerekeivel, és miért csak kérdés-felelet formájában képes kommunikálni. Hol állnak az osztályrangsorban? Milyen klasszikusokat olvasnak épp? Meg tudják-e mondani, mi Brazília, Albánia, Venezuela, vagy egyéb, még egzotikusabb ország fővárosa?

Eltöprengett, apjának van-e barátja a munkahelyen, akivel szokott beszélgetni, esetleg vacsora vagy egy pohár ital mellett. Ha volt is, sosem tett róla említést. Maisy amióta az eszét tudta, azt látta, hogy ha az apjuk épp nem járt megbízatásban valahol, minden reggel pontban fél kilenckor elindult a whitehalli irodájába, elgyalogolt egészen a Notting Hill Gate-ig, és ott szállt fel a Westminster felé tartó metróra. Mindig hajszálcsíkos, tengerészkék öltönyt és keménykalapot viselt, a kezéből nem hiányozhatott az összecsukott esernyő – pont úgy festett, mint a többi sok ezer üzletember. Amikor elutazott, sosem szólt nekik előre, és amikor hazatért, sosem mondta el, merre járt. Az ikrek egyedül abból tudták, hogy elutazik, hogy magával vitt egy kisebb bőröndöt.

Az édesanyjuktól pedig úgysem kérdezhettek volna semmit – állandóan gyengélkedett, csak hevert a párnák között azzal az üres tekintettel, amit a gyerekek már réges-rég megszoktak. Egészen a közelmúltban történt eseményekig azt hitték, mindez csak a régi lovasbaleset utóhatása, bár kezdtek gyanakodni, hogy valami betegség is lehet a háttérben. Azt fel nem foghatták, Betty és az édesapjuk miért csak nagy ritkán hívott hozzá orvost. Maisy egyszer meg is kérdezte az édesapját, aki azt felelte, hogy nem illik egy gyereknek faggatni a felnőtteket.

Most legalább már tudta, mi a baj az édesanyjával, és úgy érezte, akármilyen súlyos is a betegség, a testvérével tudnák kezelni a helyzetet. Végül is ott voltak egymásnak, és ott volt nekik Janice is. A házvezetőnő figyelme és szerető gondoskodása bőven kárpótolta őket a nagyanyjuk fagyos, elutasító viselkedéséért.

– Amikor fiatalok voltunk, Alastairrel gyakran társasjátékoztunk – mondta nekik egyik este. – Amikor Mrs. Mitcham elmondta, hogy ideköltöztök, úgy örültem, hogy végre viszontlátlak titeket. Most kénytelen leszek felfrissíteni az emlékezetemet, hogy legyen mit mesélnem apátokról.

Maisy számára az volt a legszebb élmény, amikor az első reggelen kimentek Duncannel a kertbe, és Nightingales teljes pompájában tárult eléjük.

Sima, vörös téglából rakott, sátortetős ház volt, és az emelet összes ablaka tetőtérben kialakított szobákat sejtetett. Ugyan nem sokat láttak a téglából, mivel a házat szinte teljesen beborította a lilaakác, a lonc és a rózsa. Janice elárulta nekik, hogy amikor a sok növény virágba borul, az illatuk betölti az összes hálószobát, és a látványuk egyenesen lélegzetelállító.

Londoni mércével a kert hatalmas volt, jobbára szépen gondozott gyep és fák alkották, de Janice-től megtudták, hogy a virágágyások széleire nárciszt és tulipánt ültettek, és egész nyáron élénk színekben pompázik minden.

Nightingales több mint kétszáz éves volt, és ennek az időnek felét nagyanyjuk családja töltötte itt. Amióta megérkeztek, csak elvétve látták az idős asszonyt. Majdnem mindennap hallották, ahogy zongorázik, időnként meg is jelent a kertben, amikor kisütött a nap. Ám eddig még nem rendelte be őket magához a nappaliba.

Szívesen étkeztek Janice-szel a konyhában, és esténként hármasban kártyáztak, olvastak vagy hallgatták a rádiót. Kíváncsiak voltak, mikor kell majd először elmenniük valamelyik helyi iskolába, de inkább nem kérdezték meg Janice-t, nehogy beszéljen a nagyanyjukkal, és az úgy értelmezze a kérdést, hogy haza akarnak menni. Mert ezt végképp nem akarták.

Még egymásnak sem merték ezt bevallani, mert bűntudatot éreztek emiatt, de otthon, a Holland Parkban mindig olyan feszült volt a hangulat, mintha bármelyik pillanatban tragédia történhetne. Nem volt menekvés, mivel iskola után sehova sem engedték el őket, és hétvégén is legfeljebb egyetlen órányi sétára mehettek el.

Betty jobbára zsörtölődött, és Rose, a szobalányuk, meg Mrs. Gait, akik naponta jártak hozzájuk – az előbbi takarítani, az utóbbi mosni – túlságosan tartottak Bettytől, ezért nem álltak le beszélgetni velük. A Nightingalesben tapasztalt szabadság maga volt a mennyország.

– Mit mondunk majd Grace Deville-nek, ha otthon találjuk? – vetette fel Maisy. – Megkérdezhetnénk szerinted, hogy miért lakik itt kint egyedül?

– Ne butáskodj! Úgysem árulná el – vigyorgott Duncan. – Tudom, hogy Janice azt mondta, egyesek boszorkánynak tartják, de ha még az is volna, nem lehet olyan, mint a Jancsi és Juliskában, nem fog minket ketrecbe zárni és felhizlalni, hogy megegyen.

– Jó, de mi van, ha tényleg megölte a kisbabáját?

Mindketten sokat faggatták Janice-t erről a nőről, ám legnagyobb csalódásukra a házvezetőnő vagy tényleg keveset tudott, vagy ha mégsem, nem tartotta helyesnek, hogy továbbadja nekik az információkat.

– Janice azt mondta, hogy erre az égadta világon semmi bizonyíték, és szerinte csak rosszindulatú, gonosz emberek pletykája az egész, akik túlságosan is ráérnek, hogy ilyen történeteket találjanak ki – közölte Duncan fennhéjázva. – Különben is, inkább maradjunk csöndben, óvatosan lopózzunk közelebb, és lessük meg!

A ház messzebb volt, mint gondolták, legalább másfél kilométernyire onnan, ahol a kerékpárokat hagyták. Némán gyalogoltak, Duncan Maisy előtt lépkedett, kézjelekkel kommunikáltak, és Maisy épp javasolni akarta, hogy forduljanak vissza, amikor hirtelen egy keskeny ösvényhez értek, amely egy tisztáshoz vezetett.

Egyszer csak ott állt előttük a kunyhó. Bizonyosan az, ahol Grace Deville lakott.

– Várj! – mondta Duncan feltartva egyik kezét, hogy a húga véletlenül se menjen el mellette. – Bújjunk el, és csak figyeljünk egy darabig!

Maisy örömmel fogadott szót. Nem szívesen csörtetett volna ki a tisztásra, hogy megszólítson egy nőt, akiről köztudott volt, hogy nem szereti az embereket.

Behúzódtak egy sűrű bokor alá, hasra feküdtek, és a leveleket széthúzva kilestek.

A kunyhó takarosabb volt, mint amire Maisy számított. A régi iskolája játszópavilonja jutott róla az eszébe. Két lépcsőfok vezetett fel a fából ácsolt verandára. Az épület meglehetősen lelakott volt: a tető középen megrogyott, a veranda korlátjából több rúd is hiányzott, a festék mállott, de egy nagy, fonott szék állt a verandán, rajta piros párna, mellette pedig egy kisebb asztal könyvekkel. Maisy úgy érezte, ő maga szívesen lakna itt.

Szemmel láthatóan az áram nem volt bevezetve, de az eresz alatt pár hordó állt felfogni az esővizet, és pár méterre a bejárati ajtótól egy kis patak csörgedezett. A kunyhó mögött pár kisebb fészer látszott, az egyik feltételezhetően az illemhely volt. Maisy nem messze onnan egy tyúkólat pillantott meg, a csirkék békésen kapirgáltak a körülkerített részen.

– Nagyon hangulatos – suttogta Maisy. – Olyan, mint egy mesekönyvben. Azon sem csodálkoznék, ha a következő pillanatban előbicegne egy férfi tömött zsákkal a vállán.

Duncan nevetve horkantott fel.

– Sokkal tisztább, mint vártam – ismerte el. – Nézd azt a farakást a fészerben, milyen rendezett! És a veteményeskert is gondozott.

Maisy a veteményes felé nézett, és látta, Duncannek igaza van: a talajból egyenes sorokban törtek az apró növénykék az ég felé, és a gazdasszonyuk hosszú vesszőkből még egy sátorformát is kialakított a futóbabnak. Épp olyan gondozott volt, mint a nagyanyjuk konyhakertje, amit Mr. Pike tartott rendben.

Maisy és Duncan szívesen segített a kertésznek. Londonban csak egy kis füves rész tartozott a házhoz, de azt is mindig árnyék fedte. Nem volt ott más, csak mohos gyep és pár örökzöld bokor, ezért soha nem is keltette fel az érdeklődésüket. Mr. Pike azonban jó kedélyű ember volt, és szerették hallgatni, ahogy a különféle növényekről és fákról mesél. Még egy-egy kis parcellát is kaptak tőle, hogy saját maguk termesszenek valamit. Maisy virágot ültetett, Duncan pedig salátára és hónapos retekre szavazott. Alig várták, hogy a magvak szárba szökkenjenek.

– Ott jön! – suttogta Duncan. – Remélem, a kutya nem szagol ki minket, és nem ront ránk… Pfuj. Egy döglött nyulat tart a karján.

A nő karján himbálózó állat Maisyt édesanyja rókagallérjára emlékeztette, amelynek üvegszeme és mancsai mindig viszolygással töltötték el.

– Szerinted saját kezűleg ölte meg?

– Mr. Pike csapdával szokott nyulat fogni, de szerintem Grace nem úgy ejtette el, különben nem lenne nála a puska – mondta Duncan tudálékosan.

Figyelték, ahogy a nő a nyulat egy nagy farönkre helyezi, majd előveszi a kést az övéből, és nekiáll megnyúzni az állatot. Fekete-fehér juhászkutyája leült, és mohó tekintettel leste gazdája minden mozdulatát.

Az ikrek végignézték azt is, ahogy a nő megnyúzta az állatot, de most már borzongással vegyes ámulattal figyeltek. A nő az egyik oldalára fektette a nyulat, és a késsel felhasította a bőrt a torkától egyenesen a hasáig, majd csupasz kézzel kiemelte a véres belsőségeket.

– De undi… – suttogta Maisy.

Kétség sem fért hozzá, hogy a nő ezt már számtalan alkalommal megtette, minden mozdulata magabiztos volt, és pontos. A belső szerveket egy edénybe dobta, majd odavitte a fáról lógó furcsa eszközhöz, amely messziről egy kisebb deszkával kifeszített muszlinzsáknak tűnt. A belsőségeket ebbe tette át.

– Szerintem ezt később a kutya kapja meg – suttogta Duncan. – Kivéve persze, ha varázslathoz kell.

A nő visszatért a farönkhöz, és nekiállt feldarabolni a nyulat, majd a pataknál lemosta a kezéről a vért.

– Nem olyan öreg, mint gondoltam – jegyezte meg Maisy. – Annyi idős lehet, mint anyánk.

– Anyánk csak harmincnyolc éves, de idősebbnek tűnik – felelte Duncan. – Abból, amit Janice mondott, szerintem ez a nő már ötven felé járhat, de tényleg nem tűnik annyinak. De persze eleve nem is úgy néz ki, mint gondoltam.

Maisy gyanította, hogy fivére hasonlóan képzelte el a nőt, mint ő: egy horgas orrú, koszos, rendezetlen hajú, fekete fogú vénségnek. De ez a nő cseppet sem volt olyan.

A haja ősz volt, és hosszú, de a tarkóján sötét szalaggal vagy talán textilcsíkkal összefogva viselte. Világos bőrű arca ránctalan volt, ő maga vékony, a mozdulatai könnyedek, mint egy huszonévesnek. Sötét férfinadrágot viselt, és zöld kockás inget. Mindkettő bő volt. A lábán olyasféle barna bőrbakancs, mint amit hegymászáshoz szoktak hordani.

Nem volt különösebben szép, de csúnya sem, és egyáltalán nem tűnt sem őrültnek, sem boszorkánynak. A nő bement a házba, és magával vitte a kibelezett nyulat is. A kutya most is hűségesen követte.

– Menjünk oda, és beszéljünk vele? – kérdezte Maisy.

– Kecmeregjünk vissza az ösvényre, és várjunk ott, ahol nem látszunk, és várjuk meg, míg kijön. Elkezdhetnénk beszélgetni, hogy halljon minket, tegyünk úgy, mintha eltévedtünk volna, aztán menjünk ki a tisztásra, és lepődjünk meg, hogy látunk ott valakit. Akkor megpróbálhatunk beszédbe elegyedni vele.

Maisy csodálattal nézett a fivérére, aki mintha minden helyzetben feltalálta volna magát.

Körülbelül hat percet vártak, míg a nő megint felbukkant. Duncan a húga vállára tette a kezét, figyelmeztetve, hogy kövesse a példáját.

– Figyelj csak! Mintha vízcsobogást hallanék – mondta hangosan. – Ihatnánk pár kortyot, és ha nem találunk utat Burley felé, akkor visszamehetünk arra is, amerről jöttünk.

Amikor Duncan elindult a tisztás felé, Maisy vette át a szót.

– Ebédre haza kellene érnünk, szóval eszedbe se jusson, hogy tovább megyünk, különben bajba kerülünk.

Mindketten elértek a tisztás szélére, és tovább beszélgettek, mintha észre sem vették volna a nőt, aki most már a veteményesben kapált.

– Ó, jó napot! – kiáltotta oda Duncan a következő pillanatban. – Elnézést a zavarásért, de vezet innen egy rövidebb út Burley-be?

A kutya felnézett rájuk, és fenyegetően morogni kezdett.

– Menjetek vissza arra, amerről jöttetek! – válaszolt a nő. A nyers utasítás elárulta, hogy arra számít, engedelmeskedni fognak.

– Elnézést – mondta Duncan. – Még csak nemrég költöztünk a környékre, és csak körbenéztünk, nem akarunk semmi rosszat. Ihatnánk a patakból? Nagyon szomjasak vagyunk.

– Igyatok gyorsan, aztán tűnjetek el! – mordult fel a nő. Lenézett a kutyájára, aki ugrásra készen várta, hogy megvédje gazdáját. – Semmi baj, Toby.

Az ikrek némiképp tétován mentek oda a patakhoz, letérdeltek, és a két kezükkel poharat formálva mertek a vízből. Maisy arra gondolt, jobb lett volna, ha első szóra inkább szépen visszamennek az erdőbe, hiszen nyilvánvaló, hogy ez a furcsa nő úgysem lesz velük barátságos.

Duncan azonban szemmel láthatóan hitte, hogy meg tudja nyerni a nőt.

– Milyen kellemes hely – mondta vidáman, ahogy felegyenesedett. – De télen talán kicsit nehéz itt az élet, nem?

– Neked elment az eszed? – csattant fel a nő. – Azt hittem, egyértelművé tettem, hogy senkit sem akarok látni, főleg nem akarok beszélgetni. Ittatok, most pedig menjetek!

– Elnézést, ha megsértettük – mondta Duncan a legszebb, legszélesebb mosolyával, amitől általában mindenki megenyhült.

Nem kapott választ. A nő hátat fordítva nekik folytatta a kapálást. Duncan a testvérére pillantott, és vállat vont. Ezt a csatát elvesztette.

– Legalább láttuk – súgta Maisy, amint visszaértek az erdei ösvényre. – Kicsit csalódott vagyok. Azt hittem, egy putriban lakik, elvadult macskákkal körülvéve, és hogy igazi rondaság lesz.

Duncan felnevetett. A húgának világ életében élénk volt a képzelete.

– Később visszajöhetünk kémkedni utána – javasolta a fiú. – Sosem tudhatjuk. Lehet, hogy rajtakapjuk, amint épp elás egy óvatlan túrázót.

3.

– Üljetek le! – utasította őket a nagyanyjuk. – Arra a szófára, hogy rendesen szemügyre tudjalak venni titeket. – A franciaablak felé fordított, vele szemben levő ülőhelyre mutatott.

Öt hét telt el az érkezésük óta, és ez volt az első alkalom, hogy az idős asszony bekérette őket. Egyszer-egyszer előfordult, hogy összefutottak vele a kertben, vagy épp a konyhában, amikor Janice-nek valami utasítást adott, de olyankor kivétel nélkül kimérten viselkedett velük, még azt sem kérdezte meg, hogy érzik magukat, vagy mi mindennel foglalatoskodtak.

Aznap reggel, amikor Janice szólt nekik, hogy a nagyanyjuk látni óhajtja őket, megijedtek, hogy ez azt jelenti, vissza akarja őket küldeni Londonba. Egyáltalán nem akartak hazamenni, de tudták, hogy semmi értelme vitát szítani, ezért engedelmeskedtek az utasításnak. Ahogy ott ültek vele szemben, a nap a szemükbe sütött, ezért az idős asszonyt nem is látták rendesen – aki talán pontosan ezt akarta.

Janice-től már tudták, hogy a nagyanyjuk még csak hetvenéves, de az arcán levő sok-sok ránc idősebbnek mutatta, ahogyan a szigorú kontyba összefogott, ősz haja is. Mindig csinosan öltözött, ma kék ruhát viselt hozzá illő csipkekardigánnal. A ruhája kiemelte kék szemét, amely – habár tekintete hideg volt, és fenyegető – kifejezetten szép volt, és azt sejtette, hogy Mrs. Mitcham fiatalon igazi szépség lehetett. Az istentiszteleteket leszámítva ritkán járt el otthonról, pedig Janice mondta, hogy kilométereket tud gyalogolni minden különösebb gond nélkül, ha épp úgy tartja kedve.

– Ugye tudjátok, hogy anyátok elmegyógyintézetbe került? Nos, mostanában nem szívesen mondják így, szóval fogalmazzunk úgy, hogy egy otthonban gondozzák – közölte velük minden bevezetés nélkül.

Duncan és Maisy bólintottak.

– Tájékoztatnom kell titeket, hogy felmérték az állapotát, és nagy valószínűség szerint a közeljövőben ott kell maradnia.

Az ikrek döbbenten néztek rá.

– De miért? – kérdezte Duncan. – Azt hittük, hogy csak pár hétig lesz ott.

– Anyátok problémája nem új keletű. Sosem volt boldog – tette hozzá a nagyanyjuk. – Azért elleneztem a házasságot, mert láttam, hogy gyenge, mint a nádszál, és az évek során egyre inkább eltávolodott a valóságtól. Miután anyátok megpróbálta megmérgezni magát, apátoknak nem volt más választása, mint elvinni valahova, ahol a nap huszonnégy órájában figyelik. Ezt a feladatot nem lehet szolgálókra hagyni.

– De anyánk nem bolond! – fakadt ki Maisy. Azt tudta, hogy valami nagyon nincs rendben vele, de azt képtelen volt elfogadni, hogy elmebajos lenne. – Nem hiszem el, hogy meg akarta mérgezni magát. Csak Betty elmondásából tudjuk.

– Még gyerek vagy – válaszolt a nagyanyja. – Mégis, mit tudhatsz te az ilyesmiről? Csak annyit tudok Bettyről, amit a fiam elmond, de ő megbízik benne.

– Szerintem rosszabbodhat az állapota, amiért kitették otthonról, és tudja, hogy mi meg itt vagyunk – vetette közbe Duncan.

Az idős asszony összeszorította a száját.

– Apátok elmondása szerint észre sem vette, hogy nem otthon van, és rólatok egyáltalán nem is kérdezősködött. Ennyire eltávolodott a valóságtól.

– Én nem hiszem el, hogy nem is kérdezett rólunk – mondta Maisy kissé felháborodva, és könnyek gördültek végig az arcán.

– Árulj el nekem valamit, Maisy! Mikor volt utoljára, hogy pár percnél többet töltöttél vele? – fordult felé a nagyanyja kérdőn megemelve egyik szemöldökét.

Az ikrek egymásra néztek. Az anyjuk karácsony óta szinte állandóan fent tartózkodott a hálószobájában. Amikor hazaértek az iskolából, mindig felmentek hozzá, de az anyjuk jobbára túl bágyadt volt ahhoz, hogy beszéljen velük.

– Múlt nyáron jól érezte magát – mondta Duncan védekezően. – Kimentünk vele a Hyde Parkba az egyik délután.

Az idős asszony nem válaszolt azonnal; mintha a megfelelő szavakat keresgélte volna.

– Egy gyereknek nem csak évente egyetlen közös programot kellene tudni mondania, amin az édesanyjával vett részt – mondta végül. – Ti ketten annyira megszoktátok a „betegségét”, hogy már meg sem kérdőjelezitek. Az én nézetem szerint anyátoknak már évekkel ezelőtt kórházba kellett volna kerülnie, még mielőtt kárt vagy szomorúságot okozna nektek.

– Sosem ártana nekünk! – fakadt ki Maisy. – Nem is ismeri. Csak egyszer látogatott meg minket, és az is évekkel ezelőtt volt.

– Ne beszélj velem ilyen hangon! – csattant fel a nagyanyja. – Fel sem foghatod, mi zajlik a felnőttek között, ezért maradjunk annyiban, hogy anyátokkal nem jöttünk ki egymással. Ezért voltak fenntartásaim, amikor apátok megkérdezte, hogy ideköltözhettek-e. Akkor azt mondtam, jobb lenne anyátokat orvosi felügyelet alá helyezni, hogy ti otthon maradhassatok, és folytathassátok az iskolát. De apátok meggyőződése volt, hogy jót tesz majd nektek Janice törődése.

Nagyanyjuk elhallgatott, és metsző tekintettel nézett rájuk.

– Eddig azt mondanám, igaza volt. Szinte észre sem vettem, hogy itt vagytok a házban, a személyzet szerint kedves, udvarias gyerekek vagytok, és tudom, hogy Janice nagyon megkedvelt titeket. Boldogok vagytok itt?

Duncan nem is értette, az egyik percben miért vágja oda, hogy anyjuk elmegyógyintézetbe való, ha a másikban már azt kérdezi tőlük, hogy boldogok-e.

– Azok voltunk egészen addig, míg ezt el nem mondta anyánkról – válaszolta, és próbált úrrá lenni az érzelmein. Azzal még nagy nehezen megbirkózott, hogy édesanyjuk mentálisan beteg, de most mintha nagyanyjuk arra célzott volna, hogy sosem fog meggyógyulni.

– El kellett nektek mondanom az igazat, bármilyen fájdalmas is – folytatta az asszony immár gyengédebben. – El kell ismernem, nem vagyok anyáskodó természetű, apátok kicsi kora óta bentlakásos iskolába járt, ezért nem tanultam meg, hogyan kell a fiatalokkal szót érteni. De az a benyomásom, hogy kiegyensúlyozott, intelligens gyerekek vagytok, és szerintem ideje megtervezni a jövőtöket. Ennek része a tanulás is.

– Beállhatunk dolgozni valahova, és akkor fizetni tudjuk az iskolát – vetette fel Maisy. – Már tizenöt évesek vagyunk.

Meglepő módon a nagyanyjuk erre elmosolyodott, amitől lágyabbak lettek a vonásai, és az ikrek úgy érezték, nem lehetett mindig az a hűvös, szigorú nő, mint akinek megismerték.

– Szeretném, ha az unokáim többet is elérnének, mint hogy egy üzletben vagy gazdaságban dolgozzanak – mondta. – Apátok azt akarja, hogy mindketten egyetemre menjetek, ezért felfogadtam egy tanárt mellétek. Mr. Dove megsebesült a háborúban, és tolókocsiba kényszerült, de korábban Anglia egyik legjobb iskolájában tanított, és mindenki nagyra tartotta. Minden reggel bementek hozzá a faluba, ahol lakik, és ebédre hazajöttök. A délutánjaitok szabadok lesznek, kivéve, ha Mr. Dove házi feladatot ad. Hogy hangzik?

Annyira meglepte őket, hogy kikérték a véleményüket, hogy csak nézték egymást tanácstalanul.

Maisy tért magához elsőként.

– Nagyon jól hangzik, nagyanyánk, köszönjük.

– Nos, akkor ezt meg is beszéltük – bólintott Mrs. Mitcham. – Még ma este telefonálok Mr. Dove-nak, és javaslom, hogy hétfőn már kezdjetek is. Remélem, szorgalmasak lesztek, leteszitek a vizsgáitokat, és végül egyetemre fogtok járni. Van ötletetek arról, hogy milyen pályát választanátok?

– Én ügyvéd szeretnék lenni – felelte Duncan.

– És te, Maisy? – fordult felé az asszony érdeklődve.

Maisy már korábban is hallotta Duncantől, hogy ügyvéd szeretne lenni, de neki eddig a férjhez menésen és az anyaságon kívül más meg sem fordult a fejében. Érzékelte, hogy nagyanyját nem nyűgözné le az ambíció teljes hiánya.

– Tudós… – mondta. – Gyógymódot szeretnék találni bizonyos szörnyű betegségekre.

A nagyanyjuk minden további megjegyzés vagy kérdés nélkül elbocsátotta őket.

Odakint a kertben Duncan odafordult a húga felé:

– Tudós? – kérdezte. – Ezt meg honnan szedted?

– Nem tudom. – Maisy vállat vont. – De muszáj volt valami érdekeset mondanom, nem gondolod?

Átsétáltak a fallal körülkerített konyhakerten, és leültek a túlsó végében a padra. Sütött a nap, de hideg volt, a fal azonban felfogta a szelet, így kellemesen elüldögélhettek odakint.

– Nem hiszem el, hogy anyánk tényleg őrült! – fakadt ki Duncan hosszú hallgatás után. – Ha az lenne, már rég tudtunk volna róla. Fogadni mernék, hogy apánk meg akar szabadulni tőle, hogy új nő után nézhessen.

– Lehet, hogy így van, de soha semmit nem láttunk, ami erre utalt volna. Arra gondoltam, hogy esetleg Bettynek vannak szándékai vele kapcsolatban, de úgy láttam, apánk hűségesen kitartott anyánk mellett. Úgy értem, mindig egyenesen hozzá megy, amikor hazaér a munkából.

– Sosem tudtuk, mi folyik kettejük közt, amikor egyedül vannak – jegyezte meg Duncan. – Lehet, hogy apánk tette ilyenné, addig panaszkodott neki, míg anyánknak megbomlott az elméje. Szerintem apánk vidámabb életre vágyik, gyerekek és feleség nélkül.

– Bármikor is olyan embernek tűnt, mint aki „vidámságra” vágyik?

Duncan felnevetett. Tíz-tizenegy éves koruk óta folyton azon viccelődtek maguk között, hogy az apjuk milyen savanyú, karót nyelt férfi.

– Nem, azt hiszem, nem.

– Ki tudja, mi okozhatta… – tűnődött Maisy. – Az biztos, hogy én is megőrülnék, ha senki sem értékelne, senki sem nevettetne meg, és nem lenne kivel szórakoznom.

Egy ideig mély hallgatásba merültek, majd Duncan nagyot sóhajtott.

– Szerencsére itt vagyunk egymásnak. Képzeld el, milyen szörnyű lenne, ha nem lenne testvéred! De akkor sem hiszem el, hogy anyánk bolond, és amint rájövök, ezt hogyan bizonyíthatnám be, kihozom arról a helyről. De az jó, hogy itt lehetünk. Mit gondolsz a tolószékes tanárról?

– Futásban biztosan lehagyjuk – kuncogott Maisy. – Menjünk, és kérdezzük meg Janice-t, biztos, hogy mindent tud róla.

Janice a konyhában épp az ebédhez való zöldségeket pucolta. Amikor a gyerekek beléptek, abbahagyta a munkát, és kitárta a karját. Szemmel láthatóan arra számított, az ikreket feldúlta, hogy az édesanyjuk állapotában nem következett be javulás, hiába reménykedtek ebben.

Ők odafutottak hozzá, az arcukat beletemették puha, telt, vaníliaillatú nyakába. Az ölelésben Maisy sírni kezdett, míg Duncan minden igyekezetével azon volt, hogy ne csatlakozzon hozzá.

– Nagyon sajnálom, hogy édesanyátok nincs jól. Nem könnyű egy veletek egyidős gyereknek ilyesmivel szembesülni. De ha kicsit is vigasztal, én örülök, hogy még egy ideig itt lesztek nekem, míg édesanyátok jobban nem lesz. És hiszek benne, hogy meg fog gyógyulni.

Megszárítgatta a gyerekek szemét, készített nekik egy-egy csésze teát, és mindkettejük elé odatett egy-egy szelet gyümölcskenyeret. Duncan az evés befejeztével faggatni kezdte Mr. Dove-ról.

– Derék, jóravaló ember, és nagyszerű tanár – felelte Janice. – Roppant hálás nagyanyátoknak is, mivel már azt hitte, soha többet nem taníthat. Még csak a harmincas évei végén jár, és a felesége elhagyta, amikor megtudta, hogy Mr. Dove soha többet nem fog tudni járni.

Maisy szemöldöke a magasba szökött.

– Tényleg? Ez borzasztó! De Mr. Dove hogyan boldogul egyedül?

– Jár hozzá egy nő segíteni, és azt hallottam, Mr. Dove nagyon találékony, elég sok mindent meg tud egyedül is oldani. De az, hogy taníthat titeket, sokat fog javítani az önbizalmán. Szóval viselkedjetek rendesen, és figyeljetek minden szavára!

Miután a gyerekek bementek a faluba, hogy elintézzenek pár dolgot Janice-nek, a házvezetőnő leült a konyhaasztalhoz, és azon gondolkodott, hogyan hathat az életükre édesanyjuk betegsége.

Tiszta szívéből beszélt, amikor azt mondta, örül, hogy még egy ideig itt laknak majd a gyerekek. Elhozták a napfényt Nightingalesbe, és ugyan a nagyanyjuk egészen a mai napig nem kereste velük a kapcsolatot, még ő is kelletlenül ugyan, de megjegyezte, hogy jó végre nevetést és csacsogást hallani a házban.

A faluban a legtöbben zsémbes, goromba öregasszonynak tartották Mrs. Mitchamet, akinek egyetlen pillantásától megsavanyodik a tej. Az igaz, hogy nagyon nehéz eset – fiatalasszonyként is hidegszívű volt, és rettenetesen sznob. Janice már huszonhat éve állt a szolgálatában, tizennégy évesen szegődött hozzá konyhalányként, amint frissen kikerült a southamptoni St. Mary árvaházból, majd fokozatosan egyre feljebb emelkedett a ranglétrán egészen a házvezetőnői posztig, és ennyi idő alatt a munkaadója másik arcát is megismerte. Mrs. Mitcham igazságos volt, hűséges, és ritka pillanatokban meglepően gyengéd és nagylelkű is tudott lenni, különösen olyanokhoz, akiket sebezhetőnek érzett.

Janice az első pillanatban beleszeretett Nightingalesbe. A kis tetőtéri szoba maga volt a mennyország a St. Mary hatalmas, spártai hálótermei után, ahol akármilyen apró kincsre tett is szert, hamarosan ellopta tőle az egyik árva, vagy elkobozták az apácák. Az ételt ízletesnek és bőségesnek találta, és a munka sem volt olyan megterhelő, mint az árvaházban. Mivel nem szerette volna, ha további életében úgy telne el akárcsak egyetlen nap is, hogy nem gyönyörködhet a pompás kertben, nem ébredhet madárcsicsergésre, és ne legyen tele a hasa, azonnal eldöntötte, hogy a háztartásvezetés minden csínját-bínját kitanulja, és nélkülözhetetlenné válik Mrs. Mitcham számára.

1939 nyarán volt egy rövid időszak, amikor esküvőről, saját otthonról és gyermekekről ábrándozott, mert beleszeretett egy fiatal patkolókovácsba, William Gatesheadbe. Ám Willt a háború kitörése után nem sokkal besorozták, és alig egy évvel később meghalt a dunkerque-i csatában.

Janice ekkor tapasztalta meg először Mrs. Mitcham gyengéd oldalát, amikor kitárta a karját, hogy a fiatal lány az ölelésében sírja ki magát.

– Annyira sajnálom, kedvesem – mondta. – A sors időnként roppant kegyetlen, és nincs szó, amivel el lehetne űzni a fájdalmat. De tudod, hogy itt, Nightingalesben otthonra lelsz, ameddig csak szükséged van rá.

Az emberek azzal vigasztalták, hogy majd talál egy másik fiatalembert, de Will volt élete szerelme, és soha senki sem ért fel vele. Amikor Mr. Mitcham közvetlenül a háború után agyvérzést kapott, és az egész jobb oldalára lebénult, Janice vigaszt talált abban, hogy szükség van rá.

Ám miután Mr. Mitcham meghalt – ahogy azt az ikreknek is említette –, hirtelen túl sok szabadideje lett. Azon is elkezdett gondolkodni, hogy másik, kielégítőbb munkát keres.

Épp amikor már kezdett végképp kétségbe esni, megérkeztek az ikrek, és hirtelen újra rengeteg tennivalója akadt. Örömmel készítette az ízletes desszerteket, kiadós, tepsis ételeket, süteményeket, almás pitéket és kekszeket, még az is boldogsággal töltötte el, hogy végre tele a ruhaszárító kötél frissen mosott ruhákkal, és tele a kosár vasalásra váró holmikkal. Még nagyobb öröm volt számára, hogy beszélgethet, társasjátékozhat az ikrekkel, és van kinek esténként szép álmokat kívánni. Alastairt látta viszont az arcukban, néha még a hangját is hallani vélte, ám annak nagyon örült, hogy nem örökölték tartózkodó jellemét.

Alastair tizenhét éves volt, amikor Janice megérkezett Nightingalesbe. A nyári szünetet töltötte otthon, és Janice később, immár bölcsebben visszatekintve látta, hogy mindketten igazi gondoskodás és szeretet nélkül nőttek fel, arra szoktatták őket, hogy kérdés nélkül engedelmeskedjenek az utasításoknak, és semmit sem tudtak a másik nemről. Azt nem állította volna, hogy összebarátkoztak – minden beszélgetésük erőltetettnek hatott és akadozott –, mégis kialakult köztük valami: afféle vonzalom, az érzés, hogy van bennük valami közös. Alastair kártyajátékokat tanított neki, amit most Janice továbbadott az ikreknek is. Esténként a konyhában játszottak az öreg Mrs. Bodbury, az akkori házvezetőnő felügyelete alatt, aki néha-néha rájuk nézett, nem csinálnak-e valami illetlenséget.

A következő évben Alastair Oxfordban folytatta a tanulmányait, és valahányszor hazajött, mintha még jobban eltávolodott volna Janice-től, aki mindig az egyetemről kérdezett, arról, hogy milyenek a barátai, és hogy van-e köztük lány is. Alastair némileg bánatosan vallotta be, hogy a lányok nem kedvelik.

Alastair közel járt a húszhoz, Janice tizenhat volt, amikor a fiatalember először magával hozta Lilyt. Alastair nem volt jóképű – a homloka túl magas, a szeme túl fakó, az arca furcsa, mintha a bőrt kifeszítették volna rajta –, de még Janice-t is meglepte, hogy az ifjú egyetemista egyáltalán észrevette ezt a sápatag, szürke kisegeret, Lily Goldney-t. Sokkal aggasztóbb volt az, hogy míg Alastair áhítattal nézett a lányra, az mintha még a saját árnyékától is félt volna.

– Milyen kis ágról szakadt szerencsétlen – közölte Mrs. Bodbury, és Janice örült, hogy nem ő az egyetlen, akit a lány nem nyűgözött le.

Mrs. Mitcham már akkor sem volt az a típus, aki bárkit a szárnyai alá venne, hogy kihozza belőlük a legjobbat, és Janice hallotta a szobalánytól, hogy Lily alig szólalt meg az étkezések alatt, szinte semmit nem evett, és láthatóan rettegett Alastair szüleitől.

Alastair többet nem is hozta el a lányt, és a szülei azt hitték, szakítottak. Aztán mindenki legnagyobb meglepetésére, négy évvel később, 1935-ben arról tájékoztatta a szüleit, hogy feleségül vette Lilyt a lány kenti szülőfalujában.

Nem meglepő módon Mrs. Mitcham magánkívül volt a dühtől.

– Eldobta magától az életét! – dühöngött a férjének, olyan hangosan, hogy Janice még a konyhából is hallotta. – Még egy zsák krumpliban is több az élet. Most megmondom, hogy Alastair ezt még nagyon meg fogja bánni.

Azonban úgy tűnt, Alastair nem bánt meg semmit. Janice úgy tudta, hogy fontos posztot tölt be a Külügyminisztériumban, és bizonyosan már akkor is jól kereshetett, amikor a gazdasági válság miatt egyébként mindennapos volt a szükség, hiszen vásárolt egy házat. Janice akkor még nem járt Londonban, de azt mesélték neki, hogy a Holland Park nagyon előkelő hely, és a ház hatalmas. Később Mrs. Mitcham elmondta, hogy a férfi a nagyapai örökségét költötte a házra, és rosszalló pillantással még azt is hozzátette, hogy kár az egészért, mert Lilynek semmi stílusérzéke nincs.

Lily bizonyosan nagyon megkönnyebbült, hogy Alastairnak nem kellett bevonulnia 1939-ben, mivel nem sokkal később megtudta, hogy állapotos. Hazament Kentbe a családjához, mert félt, hogy Londont bombázni fogják, de sajnos a kisbabát a negyedik hónapban elveszítette. Talán ekkor kezdődtek igazán a gondok az idegeivel. Alastair bőséges benzinpénzt kapott, így gyakran leautózhatott Kentbe, és időnként Burley-be is elment meglátogatni a szüleit. 1944-ben Lily bejelentette, hogy megint gyermeket vár.

Alastair 1945-ben, január végén váratlanul megjelent Nightingalesben, és mint mindig, most is vajat, sajtot, sonkát és egyéb nehezen beszerezhető élelmiszert hozott. Repesett az örömtől: egészséges ikreik születtek, egy kisfiú és egy kislány. Az arca ragyogott a boldogságtól, arról is hírt adott, hogy a háború hamarosan véget ér, és ugyan egy ideig kénytelen lesz különböző küldetések miatt a kontinensre utazni, hogy segítsen megoldani az otthonuktól megfosztott emberek gondjait, Lily végre megint biztonságban lesz, és azt remélte, hogy amint újra együtt lesznek, igazi családot alkotnak majd a Holland Parkban.

A férfi aznap estefelé lejött a konyhába beszélgetni Janice-szel, aki azt gyanította, az idős asszony kétségbe vonhatta, hogy Lily jó feleség és anya lesz, így Alastair szükségét érezte, hogy egy kevésbé borúlátó személlyel beszéljen.

– Úgy látom, anyám úgy véli, Lily kerüli anyai és feleségi kötelezettségeit azzal, hogy Kentben marad – vallotta be neki. – De ostobaság lenne hazahozni épp most, amikor a V–2-esek Londont veszik célba. Azt is mondtam neki, hogy szüksége van az édesanyja segítségére, az ikrekkel sok a dolog.

Janice érzékelte, hogy Mrs. Mitcham kegyetlen lehetett: lenézi Lily képességeit, és azt érezteti a fiával, hogy mindig másodhegedűs lesz az ikrek mellett, mert az anyósa fog mindent irányítani.

Addigra Janice sokkal jobban megismerte Alastairt, és tudta, hogy a férfi távolról sem a kőszívű anyja mása, mint ahogyan korábban hitte róla, hanem hűséges és gondoskodó úriember.

A legemlékezetesebb látogatása 1940-ben volt, közvetlenül az után, hogy Janice megkapta a hírt, hogy William meghalt, miközben a csapatok visszavonulóban voltak Dunkerque-nél. Alastair bement a konyhába részvétet nyilvánítani, megölelte Janice-t, és azt mondta neki, reméli, hogy a maga idejében talál egy másik derék férfit, és rengeteg gyerekük lesz, mert megérdemli a boldogságot.

Az évek során Janice megtanulta, hogy egy ember igazi jellemét leginkább abból lehet lemérni, hogyan reagál a komoly helyzetekre és súlyos tragédiákra. Amikor William meghalt, Alastair azt tette és mondta, ami helyes volt, vigasztalta Janice-t, és bebizonyította, hogy képes igazán együttérezni másokkal. Janice emlékezett arra is, amikor a férfi nem sokkal később, a londoni bombázás idején lement Nightingalesbe. Együtt teáztak a konyhában, a háború kegyetlenségéről beszélgettek, hogy elszakítja egymástól a családokat, barátokat, elpusztítja a csodálatos, régi épületeket, és darabokra tépi addigi életük szövetét.