Michelle Obama

Belső fényünk

Mi visz tovább
a bizonytalan időkben?

A fordítás alapja:
Michelle Obama: The Light We Carry – Overcoming in Uncertain Times
This translation published by arrangement with the Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Copyright © Michelle Obama, 2022

Fordította:
1–4. fejezet © Darnyik Judit, 2022
Bevezetés, 5–7. fejezet © Pétersz Tamás, 2022
8–10. fejezet © Kenyeres Anna, 2022

Szerkesztette: Illényi Balázs

Borítóterv: Christopher Brand
A borítóadaptációt készítette: Kovács Péter
A szerző fotója: Miller Mobley

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 411 6

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Mindazoknak, akik arra használják saját fényüket, hogy mások is úgy érezhessék, látják őket.

Ezt a könyvet anyámnak és apámnak, Mariannek és Frasernek ajánlom, akik továbbadták nekem mindazokat az értékeket, amelyek alapján eligazodom a világban. Józan, hétköznapi bölcsességüknek köszönhetően olyan hely volt az otthonunk, ahol éreztem, hogy látnak és meghallanak, ahol gyakorolhattam az önálló döntéshozatalt, ahol olyan emberré válhattam, amilyen lenni akartam. Mindig ott voltak, amikor szükségem volt rájuk, és feltétlen szeretetüknek köszönhetően már nagyon korán megtanultam, hogy nekem is van hangom. Nagyon hálás vagyok nekik, hogy meggyújtották bennem a fényt.

Ha valaki a családfánkról bajkeverő volt is,

Száz másik nem volt az.

A rosszak nem győznek – legalábbis nem végleg,

Legyenek bármilyen hangosak is.

Egyszerűen nem lennénk itt,

Ha ez így volna.

Alapvetően mind jóságból vagyunk.

És ennek tudatában sohasem kell egyedül vonulnunk.

Mi vagyunk az évszázad vezető híre.

Mi vagyunk a jók, akik előléptek.

Mindvégig, még akkor is, ha oly sokszor

Másképp érezzük.

Alberto Ríos: „A House Called Tomorrow”
(A holnap nevű ház) (részlet)1

Tartalom

Bevezetés

Első rész

Első fejezet: Kis lépésekkel messzire jutunk

Második fejezet: A félelem megfejtése

Harmadik fejezet: Indítsunk kedvesen!

Negyedik fejezet: Láthatatlan vagyok?

Második rész

Ötödik fejezet: A konyhaasztalom

Hatodik fejezet: Hogyan válasszunk társat?

Hetedik fejezet: Anyám

Harmadik rész

Nyolcadik fejezet: Egész lényünk

Kilencedik fejezet: A rajtunk lévő páncél

Tizedik fejezet: Tartsuk magasan a mércét!

Köszönetnyilvánítás

Fényképek jegyzéke

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Apám segítségével hűsölök a forró South Side-i nyárban.

Bevezetés

Még gyerek voltam, amikor apám egyszer csak elkezdett botot használni, hogy járás közben megőrizhesse az egyensúlyát. Nem emlékszem pontosan, mikor jelent meg a bot a chicagói South Side-on lévő otthonunkban – talán négy- vagy ötéves lehettem –, de hirtelen ott volt ez a sima, sötét fából készült karcsú, erős eszköz. A bot a sclerosis multiplex első győzelme volt; a betegségtől apám súlyosan sántított a bal lábára. A sclerosis multiplex valószínűleg már jóval a hivatalos diagnózis előtt elkezdte romboló munkáját a testében, kikezdte központi idegrendszerét, és egyre jobban elgyengítette a lábát, megnehezítve napi teendőinek – a városi víztisztító telepen végzett munkájának, az anyámmal közös háztartás vezetésének és gyerekeik gondos nevelésének – ellátását.

A bot segítségével apám fel tudott menni a lépcsőn a lakásunkhoz, és eljutott a szomszédos utcába. Esténként dönthető támlájú széke karfájának támasztotta, és úgy tűnt, meg is feledkezett róla, miközben sportközvetítéseket nézett a tévében, dzsesszt hallgatott a lemezjátszón, vagy az ölébe ültetett, hogy megkérdezze, mi történt aznap az iskolában. Engem lenyűgözött a bot ívelt markolata, a végére húzott fekete gumi és a tompa, üreges hang, amelyet kiadott, ha a padlóra zuhant. Néha én is kézbe vettem, és a nappalinkban sántikálva igyekeztem utánozni apám mozgását, közben pedig reménykedtem, hogy átérezhetem, milyen is az ő bőrében lenni. Én azonban kicsi voltam, a bot pedig túl nagy, úgyhogy inkább csak a szerepjátékaim kellékeként használtam.

A család szemében a bot nem jelképezett az égvilágon semmit. Csak egy eszköz volt, ahogy anyám konyhai spatulája, vagy nagyapám kalapácsa, amellyel az elrepedt polcot vagy függönykarnist szokta megjavítani. Hasznos eszköznek számított, amely védelmet nyújtott, és amelyre szükség esetén támaszkodni lehetett.

Nem voltunk viszont hajlandók szembenézni azzal a könyörtelen ténnyel, hogy apám állapota fokozatosan romlik, és a szervezete szép csendben saját maga ellen fordul. Ő tudta ezt. Anyám is tudta. A bátyámmal, Craiggel még kicsi gyerekek voltunk akkoriban, de a gyerekek nem ostobák, így bár apánk továbbra is fogócskázott velünk az udvaron, eljött a zongorafellépéseinkre és a baseballmeccseinkre, azért mi is tudtuk. Egyre inkább megértettük, hogy apánk betegsége miatt a családunk sérülékenyebbé, kiszolgáltatottabbá vált. Ha úgy hozta volna a helyzet, nehezen tudott volna megmenteni bennünket a tűztől vagy egy betörőtől. Kénytelenek voltunk megtanulni, hogy nem vagyunk teljesen urai a saját életünknek.

Ráadásul időnként még a bot is cserben hagyta apánkat. Elvétett egy lépést, vagy a lába elakadt a felgyűrődött szőnyegben, ő pedig megbotlott és elesett. És a másodpercnek abban az állóképszerű töredékében, amikor a teste esés közben még a levegőben volt, felvillant a szemünk előtt, amit nem akartunk meglátni: a sebezhetősége, a reménytelensége, a bizonytalansága és a ránk váró még nagyobb nehézségek.

Egy megtermett felnőtt ember hatalmas robajjal zuhan a földre; ez olyasmi, amit nem lehet elfelejteni. Apró lakásunk valósággal beleremegett az eséseibe, és ilyenkor rohantunk, hogy segítsünk neki.

„Óvatosan, Fraser!” – mondta neki ilyenkor az anyám, mintha a szavai meg nem történtté tehetnék az esést. Craig és én kicsiny testünkkel igyekeztünk megtámasztani apánkat, hogy feltápászkodhasson, fürgén felvettük az elrepült botot és a szemüvegét, mintha a gyors talpra állítással kitörölhetnénk az esés képét. Mintha bármelyikünk is helyrehozhatott volna bármit. Ilyenkor mindig nyugtalan lettem, és megijedtem, mert megértettem, mit veszíthetünk el, és milyen könnyen.

Apám a legtöbbször csak legyintett és nevetett, bagatellizálta az esést, és értésünkre adta, hogy mi is nyugodtan nevessünk vagy viccelődjünk rajta. Egyfajta kimondatlan egyezség jött létre közöttünk: el kellett engednünk az ilyen pillanatokat. Az otthonunkban a nevetés is egy igen hasznos eszköznek számított.

Ma, felnőtt fejjel a következőt tudom a sclerosis multiplexről: ez a betegség világszerte több millió embert érint. Megzavarja az immunrendszert, és a szervezet saját maga ellen fordul, összetéveszti a barátot az ellenséggel, önmagát valami mással. Megsérül a központi idegrendszer, az idegsejtek axonnak nevezett nyúlványai elveszítik védőburkukat, és finom szálaik sérülékennyé válnak.

Ha a betegség miatt az apámnak voltak is fájdalmai, nem beszélt róluk. Ha az ezzel járó megalázó helyzetek rontották is a kedélyállapotát, ritkán látszott rajta. Nem tudom, hányszor esett el, amikor nem voltunk ott – a munkahelyén, vagy éppen a borbélyhoz menet –, de minden bizonnyal megtörtént, legalábbis néha. Az évek azonban teltek-múltak. Az apám elment dolgozni, hazajött, mosolygott. Talán ez is a tagadás egyik formáját jelentette. De az is lehet, hogy egyszerűen ő döntött úgy, hogy e szerint az elv szerint él: ha elesel, felállsz, és mész tovább.

Ma már tudom, hogy apám betegsége nagyon hamar fontos leckét adott nekem abból, milyen érzés másnak lenni, milyen érzés úgy élni ebben a világban, hogy megjelöl bennünket valami, ami felett nem igazán van hatalmunk. Ez a másság mindig ott volt, akkor is, ha nem rágódtunk rajta. A családom minden tagjában ott szunnyadt. Olyan dolgok miatt aggódtunk, amelyek miatt más családoknak nem kellett. Olyan dolgokkal kellett vigyáznunk, amelyek miatt másoknak nem. Ha elmentünk valahová, szép csendben megvizsgáltuk az akadályokat, és felmértük, mekkora fáradságába kerülne apámnak átmenni a parkolón, vagy eljutni a helyére a lelátón Craig kosárlabdameccsén. Nekünk mást jelentett a távolság és a szintemelkedés. Mást jelentett a lépcső, a jeges járda és a magas járdaszegély. Mi az alapján választottuk meg a parkokat és múzeumokat, hogy mennyi pad van bennük, és hány helyen pihenheti ki magát egy fáradt test. Bárhová mentünk, mérlegeltük a kockázatokat, és kerestük, mi az, ami egy kicsit is segíthetne apánknak. Minden lépést ki kellett számolnunk.

És ha egy eszköz már nem működött, mert egy idő után nem volt képes szembeszállni a betegség erejével, akkor fogtuk magunkat, és kerestünk valami mást: a botot alkartámaszos mankóra cseréltük, a mankót később motorral hajtott kerekesszékre, azt pedig olyan speciális autóra, amelyben mindenféle emelők és hidraulikus berendezések végezték el azt, amire az apám teste már nem volt képes.

Hogy apám szerette-e ezeket a dolgokat, vagy szerinte megoldották-e minden problémáját? Egyáltalán nem. De szüksége volt rájuk? Igen, egyértelműen. Erre valók a segédeszközök. Segítenek, hogy egyenesen járjunk, megőrizzük az egyensúlyunkat, és könnyebben együtt élhessünk a bizonytalansággal. Segítenek, hogy talpon maradjunk a viharban, és akkor is boldoguljunk, ha úgy érezzük, kicsúszik az irányítás a kezünkből. És segítenek továbbmennünk, akkor is, ha nehezünkre esik, akkor is, ha a beteg idegsejtekhez hasonlóan mi is elveszítjük a védőburkunkat.

Rengeteget gondolkodom ezeken a dolgokon. Mi az, amit magunkkal viszünk, mi segít megőrizni a tartásunkat a bizonytalanságok közepette, hogyan találjuk meg az eszközeinket, és hogyan támaszkodunk rájuk, különösen a zűrzavaros időkben? Azon is sokat gondolkodom, mit jelent másnak lenni. Megdöbbent, milyen sokan küzdünk a különbözőség érzésével, és hogy továbbra is milyen központi szerepet tölt be a különbözőségről alkotott felfogásunk abban a tágabb értelmezési tartományban, amelyben azt vizsgáljuk, milyen világban is szeretnénk élni, kiben bízunk meg, kit emelünk fel és kit hagyunk hátra.

Ezek persze bonyolult kérdések, a válaszok pedig éppen olyan bonyolultak. A „különbözőséget” pedig sokféleképpen határozhatjuk meg. De egyvalamit érdemes elmondanunk azok védelmében, akik így éreznek: egyáltalán nem könnyű megtalálni az utat egy olyan világban, amely telis-tele van mások által nem is látott, őket nem zavaró akadályokkal. Ha másmilyenek vagyunk, akkor sokszor úgy érezzük, másik térképet használunk, más tájékozódási problémákkal kell megküzdenünk, mint a körülöttünk lévőknek. Sőt néha egyenesen úgy tűnhet, nincs is térképünk. A másságunk gyakran megelőz bennünket; az emberek előbb látják meg a másságunkat, mint minket magunkat. Ezen túl kell lendülnünk. Ez az erőfeszítés pedig szinte magától értetődően kimerülést jelent.

Így aztán – tulajdonképpen a túlélés érdekében – megtanulunk, ahogy a családom is megtanult, ébernek lenni. Rájövünk, hogyan takarékoskodhatunk az energiánkkal, hogyan számolhatunk ki minden lépést. És az egész mögött egy szédítő paradoxon húzódik: a másság egyrészt óvatosságra nevel, ugyanakkor megköveteli, hogy merészek legyünk.

Ezzel a gondolattal kezdek neki ennek az új könyvnek, vagyis egyszerre érzem magam óvatosnak és merésznek. Amikor 2018-ban megjelent az Így lettem (Becoming)2, nagyon meglepett a fogadtatása, sőt, az igazat megvallva, valósággal padlót fogtam tőle. Beleírtam a lelkemet abba a könyvbe; nemcsak az Egyesült Államok first ladyjeként eltöltött időszakot szerettem volna feldolgozni a segítségével, hanem általában véve az életemet. Az örömteli, csillogó-villogó részek mellett meséltem nehézségekről is, amelyekkel szembe kellett néznem: apám halálával huszonhét éves koromban, legjobb egyetemi barátnőm elvesztésével, azzal, hogy Barackkal mennyit küzdöttünk, mire sikerült teherbe esnem. Felelevenítettem bizonyos élményeket, amelyeket színes bőrű fiatalként átéltem. Őszintén beszéltem arról is, mekkora fájdalmat okozott, amikor az otthonunkként szeretett Fehér Házat és férjem elnökként végzett kemény munkájának örökségét kénytelenek voltunk átengedni meggondolatlan és nemtörődöm utódjának.

Egy kicsit kockázatosnak éreztem hangot adni mindennek, ugyanakkor nagy megkönnyebbülést is jelentett. First ladyként töltött nyolc évem alatt mindvégig éber és óvatos voltam, egy pillanatra sem feledkeztem meg arról, hogy egy egész nemzet tekintete szegeződik Barackra, rám és két lányunkra, és hogy a történelmi értelemben is fehér ház fekete lakóiként egyetlen botlást sem engedhetünk meg magunknak. Nagyon ügyelnem kellett rá, hogy a pozíciómat arra használjam, hogy valóban érdemi változásokat érjek el, hogy az ügyek, amelyekkel foglalkozom, tényleg rendben haladjanak, és illeszkedjenek az elnök programjába. Közben óvnom kellett a gyerekeinket is, és segítenem őket abban, hogy boldoguljanak egy normálisnak távolról sem nevezhető életformában, és persze támogatnom kellett Barackot is, aki úgy tűnt, néha az egész világ súlyát cipeli a vállán. Minden egyes döntést a legnagyobb körültekintéssel hoztam meg, mérlegeltem minden kockázatot, megvizsgáltam minden akadályt, és megtettem mindent, hogy családunk tagjai önálló személyiségként is fejlődhessenek, és ne maradjanak meg csupán országunk olyan szimbólumainak, amelyeket mások vagy imádnak, vagy gyűlölnek. A teher valós volt és nyomasztó, de távolról sem ismeretlen. Megint a lépéseket kellett számolgatnom.

Az Így lettem megírása olyan volt, mintha végre kifújhattam volna a levegőt. Életem következő szakaszának kezdetét jelentette, még akkor is, ha fogalmam sem volt, hogy is lesz azután. Ez volt továbbá az első olyan projekt, amelyet csakis a magaménak nevezhettem; nem kötődött sem Barackhoz, sem az elnökségéhez, sem a gyerekeink életéhez, sem korábbi pályafutásomhoz. Nagyon szerettem az ezzel járó függetlenséget, ugyanakkor úgy éreztem, ismeretlen terepre tévedtem, és úgy váltam sebezhetővé, ahogyan korábban még soha. Egy éjjel, nem sokkal a könyv megjelenése előtt, ébren feküdtem a Fehér Házból való kiköltözés utáni otthonunkban, Washingtonban, és arra gondoltam, hogy történetemnek ez a teljesen őszinte változata rövidesen kikerül a könyvesboltok és könyvtárak polcaira, lefordítják több tucat idegen nyelvre, és világszerte kritikusok elemzik majd. Másnap reggel Chicagóba kellett repülnöm a nemzetközi könyvbemutató körút nyitóeseményére. A körút a következő nagyjából egy évben harmincegy várost érintett, és alkalmanként akár húszezer fős közönség előtt kellett szerepelnem. Ahogy bámultam a hálószoba mennyezetét, éreztem, ahogy lassan úrrá lesz rajtam a szorongás, és egyre inkább gyötörni kezdtek a kételyek. „Lehet, hogy túl sokat árultam el? Vajon meg tudom-e csinálni? Nem fogom elszúrni? És mi lesz, ha mégis?”

Az aggodalom mögött pedig egy sokkal mélyebb, sokkal alapvetőbb, sokkal makacsabb és összehasonlíthatatlanul rémisztőbb valami lappangott; a fő kérdés, amelyre minden más kétely épül; négy szó, amely még az általam ismert legrátermettebb és legerősebb emberekben is kivétel nélkül felmerül; négy szó, amely South Side-i kislánykorom óta kísért: „Elég jó vagyok ehhez?”

Abban a pillanatban csak annyit válaszolhattam, hogy nem tudom.

Végül Barack tett helyre. Álmatlanul, és még mindig feldúltan mentem fel hozzá. Lámpafény mellett dolgozott. Türelmesen végighallgatott, ahogy felsoroltam a fejemben zakatoló minden egyes kételyt, és részletesen kifejtettem, hányféleképpen mehet félre az egész. Hozzám hasonlóan még Barack sem dolgozta fel teljesen az utat, amely a családunkat elvezette a Fehér Házba, majd végig azon a nyolc éven át. Neki is megvoltak a maga kételyei és aggodalmai, saját félelmei – bármilyen ritkák és irracionálisak is voltak –, hogy esetleg nem elég jó. Vagyis, mindenki másnál jobban megértett engem.

Miután rázúdítottam minden félelmemet, ő egyszerűen csak megnyugtatott, hogy a könyv nagyszerű, ahogyan én magam is az vagyok. Emlékeztetett rá, hogy a szorongás természetes velejárója annak, hogy valami új és nagy dologba vágjuk a fejszénket. Ezután átölelt, és a homlokát gyengéden az enyémhez nyomta. Nem is volt szükségem ennél többre.

Másnap reggel felkeltem, és elindultam az Így lettem turnéjára. És ezzel kezdetét vette eddigi életem egyik legboldogabb és az önmagamba vetett hitemet leginkább megerősítő időszaka. A könyv nagyszerű kritikákat kapott, és meglepetésemre világszerte eladási rekordokat állított fel. A könyvbemutató körút során szakítottam rá időt, hogy olvasók kisebb csoportjaival is találkozzam, például művelődési házakban, könyvtárakban vagy templomokban. Az egészben az volt az egyik legnagyobb élmény, hogy kiderült, milyen sok ponton kapcsolódnak mások történetei az enyémhez. Az esti rendezvényekre sokkal többen jöttek el; néha több tízezren zsúfolódtak be egy-egy stadionba. Minden helyszínen izzott a levegő: bömbölt a zene, az emberek táncra perdültek a nézőtéren, szelfiket készítettek, és ölelgették egymást, amíg arra vártak, hogy felmenjek a színpadra. Én pedig minden egyes alkalommal leültem egy moderátorral, hogy egy másfél órás beszélgetés keretében elmondjam a teljes igazságot. Semmit sem hallgattam el, elégedett voltam a történettel, amellyel szolgálhattam, éreztem, hogy elfogadnak az élményeim miatt, amelyek azzá tettek, aki vagyok, és reméltem, hogy ezzel másoknak is segíthetek abban, hogy ők is sokkal inkább elfogadottnak érezzék magukat.

Szórakoztató volt, és nagy örömet is jelentett. Sőt még annál többet is.

Az Így lettem könyvbemutató turnéja életem egyik legmeghatározóbb élménye volt.

Amikor végignéztem a közönségen, láttam valamit, ami megerősítette bennem, amit amúgy is igaznak véltem a hazámmal és általában véve a világgal kapcsolatban. Színes tömegeket láttam, és bármennyire különbözőek is voltak a jelenlévők egyenként, ez inkább az előnyükre vált. Ott és akkor mindenki elismerte és erősségként ünnepelte a sokszínűséget. A rengeteg különféle korú, nemű, etnikai hovatartozású, identitású, öltözetű – és még sorolhatnám – jelenlévő együtt nevetett, tapsolt, sírt, és együtt nyílt meg. Őszintén hiszem, hogy a megjelentek közül sokan rajtam vagy a könyvemen messze túlmutató okok miatt vettek részt azokon az alkalmakon. Úgy gondolom, legalábbis részben azért jöttek el, hogy kevésbé érezzék egyedül magukat a világban, hogy rátaláljanak a valahová tartozás elveszített érzésére. A jelenlétük – az összejövetelek energiája, melegsége és sokszínűsége – maga is segített elmondani egy történetet. Azt hiszem, az emberek azért jöttek el, mert jó – sőt fantasztikus – érzés volt vegyíteni a különbözőségünket az együttlétben.

Kétlem, hogy akkor bárkinek is lett volna fogalma róla, milyen horderejű események vannak készülőben. Ki láthatta volna előre, hogy az a fajta együttlét, amelyben valósággal lubickoltunk azokon a rendezvényeken, hamarosan ellehetetlenül? Ki tudhatta, hogy egy világméretű járvány miatt hamarosan kénytelenek leszünk lemondani olyan dolgokról, mint a baráti ölelés, a maszk nélküli mosoly és az idegenekkel való könnyed ismerkedés, sőt, ami még rosszabb, a fájdalom, a veszteség és a bizonytalanság hosszú időszaka vár ránk, amely a világ egyetlen szegletét sem kíméli majd? És ha tudjuk, vajon máshogy csináltunk volna bármit is? Fogalmam sincsen.

Csak azt tudom, hogy ez az időszak megrendített és elbizonytalanított bennünket. Többen lettünk, akik óvatosnak, körültekintőnek és magányosabbnak érezzük magunkat. Sokan most először tapasztalnak meg olyasmiket, amiket milliók és milliók életük minden napján kénytelenek megélni, mégpedig az egyensúly hiányát, a kiszolgáltatottságot és a jövővel kapcsolatos kínzó szorongást. Az elmúlt két évben az elszigeteltség példátlanul hosszú időszakait, felfoghatatlan mértékű bánatot és általános bizonytalanságérzést kellett elviselnünk, amelyekkel igen nehéz együtt élni.

Míg a járvány fájdalmasan átszabta napi életünk ritmusát, érintetlenül hagyott régebbi, mélyebben beágyazódott kórokat. Továbbra is előfordul, hogy fegyvertelen feketék rendőri intézkedés áldozatává válnak: a sarki boltól kilépve, útban a borbélyhoz vagy éppen rutinszerű közúti ellenőrzés során. Ugyanúgy folytatódnak az ázsiai-amerikaiak és az LMBT-közösség tagjai ellen elkövetett aljas gyűlölet-bűncselekmények. Az intolerancia és a vakbuzgóság nem kevésbé, hanem még inkább elfogadottá válik, és a világ sok országának vezetése hataloméhes autokraták kezébe került. Az Egyesült Államokban egy hivatalban lévő elnök tétlenül nézte végig, ahogy a rendőrök könnygázt vetnek be a Fehér Ház előtt összegyűlt több ezer békés tüntető ellen, akik csak kevesebb gyűlöletet és nagyobb igazságosságot követeltek. Majd miután amerikai polgárok nagy tömege törvényes módon és egyértelműen kiszavazta ezt az elnököt a hatalomból, feldühödött hívei erőszakkal behatoltak kormányzatunk legfőbb szentélyébe, mert valamiért úgy gondolták, azzal teszik naggyá országunkat, ha ajtókat törnek be, és levizelik Nancy Pelosi szőnyegét.

Hogy dühös voltam-e? Igen, az voltam.

Hogy néha elcsüggedtem-e? Igen, el is csüggedtem.

Hogy felkavar-e, ha a dühöt és a fanatizmust a nagyságról szóló populista politikai szólamokba csomagolják? De még mennyire!

De vajon egyedül vagyok ezzel? Szerencsére nem. Szinte naponta keresnek meg a világ minden részéről olyanok, akik szintén szeretnék leküzdeni ezeket az akadályokat, akik beosztják az energiájukat, vigyáznak a szeretteikre, és minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy megőrizzék a bátorságukat ebben a világban. Gyakran beszélek a másság érzésével küzdőkkel, olyanokkal, akik úgy érzik, alulértékelik vagy levegőnek nézik őket, akiket kimerít az állandó harc, és attól félnek, hogy megfakult a belső fényük. Találkoztam fiatalokkal, akik próbálják megtalálni a saját hangjukat, és megteremteni a körülményeket, hogy a valódi énjük kiteljesedhessen az emberi kapcsolataikban és a munkahelyükön. Tele vannak kérdésekkel: Hogyan alakíthatok ki tartalmas kapcsolatokat? Mikor és hogyan emeljem fel a szavam egy problémával kapcsolatban? Mit jelent az, hogy „felemelkedni”, amikor éppenséggel a mélyben vagyunk?

Sokakról tudok, akik olyan intézményeken, hagyományokon és struktúrákon belül próbálják meglelni az erejüket, amelyeket nem számukra alakítottak ki. Ők szüntelenül résen vannak, hogy észrevegyék a nehezen megfogható, rejtett buktatókat és korlátokat. Ha pedig nem sikerül elkerülni az akadályokat, az nagyon sokba kerülhet. Az bizony rendkívül zavaros és veszélyes lehet.

Sokszor várnak tőlem válaszokat és megoldásokat. Előző könyvem megjelenése óta számos történetet hallottam, és rengeteg kérdésre próbáltam megfelelni, miközben sokféle emberrel beszélgettem arról, hogyan és miért küzdünk az igazságtalanság és a bizonytalanság ellen. Azt is megkérdezték már tőlem, nincs-e véletlenül valamelyik zsebemben egy képlet ezeknek a dolgoknak a megoldására. Valami, ami segít átlátni a zűrzavaron, valami, ami megkönnyíti az akadályok legyőzését. Tisztában vagyok vele, milyen hasznos is lenne egy ilyen képlet. Nagyon szeretnék felállítani egy világos, lépésekre bontott útmutatót, amelynek segítségével bárki legyőzhet bármilyen bizonytalanságot, és amely megkönnyíti a meghódítani kívánt csúcs elérését. Bárcsak ilyen egyszerű volna! Ha lenne ilyen képletem, most azonnal elárulnám. De ahogy említettem, néha én magam is álmatlanul forgolódom éjszaka az ágyban, és azon töprengek, vajon elég jó vagyok-e. Szeretném, hangsúlyozni, hogy bárki máshoz hasonlóan olykor nekem is nehéz megtalálnom, mi visz tovább. Na és akkor még ott vannak azok a csúcsok, amelyek felé olyan sokan törekszünk. Jómagam már jó néhányat elértem közülük, és ha érdekel valakit, elárulhatom, hogy a kétely, a bizonytalanság és az igazságtalanság ezeken a csúcsokon is megél; sőt tulajdonképpen ott virágoznak!

A lényeg, hogy nincs ilyen képlet. Nem rejtőzik semmilyen varázsló a függöny mögött. Nem hiszek abban, hogy az élet nagy problémáira léteznének kompakt megoldások vagy velős válaszok. Az emberi tapasztalat természeténél fogva kizárja az ilyet. A szívünk túl bonyolult, a élettörténetünk pedig túl zavaros.

Mindössze annyit tehetek, hogy bepillantást engedek a saját személyes eszköztáramba. Ezzel a könyvvel az a szándékom, hogy megmutassam, mi mindenből áll ez az eszköztár, mit és miért használok belőle a munkám során és a magánéletemben arra, hogy segítsen megőrizni az egyensúlyomat és az önbizalmamat, és mi az, ami még a szorongás és a stressz időszakaiban is hajt előre. Az eszköztáramhoz egyrészt tartoznak szokások és praktikák; más részük tényleges fizikai tárgy; a maradék pedig személyes múltamból és tapasztalatkészletemből, saját „formálódásom” ma is tartó folyamatából született hozzáállás és hit.

Ezt az írást nem kézikönyvnek szánom. Inkább őszinte elmélkedés arról, mit tanultam eddig az életemből, és hogy mi mozdít előre, mi lendít tovább. Bemutatok néhány fontos embert, akik segítenek a felszínen maradnom, és megosztok számos módszert, amelyeket csodálatos nőktől tanultam az igazságtalansággal és a bizonytalansággal való szembenézésről. Írok továbbá mindarról, ami időnként még mindig leterít, és arról is, mire támaszkodva kelek fel ismét. Szó lesz bizonyos attitűdökről, amelyeket az idők folyamán elengedtem, mert megértettem, hogy a védekezésnél fontosabb és hasznosabb az eszköz.

Természetesen nem minden eszköz alkalmazható minden helyzetben és mindenki számára egyformán. Amit mi hatékonynak és megbízhatónak találunk, nem biztos, hogy a főnökünk, az édesanyánk vagy életünk társának kezében is az lesz. Konyhai spatulával nem tudunk kereket cserélni az autón, a kerékkulccsal pedig nem tudunk tojást sütni. (Nyugodtan cáfoljon meg, aki akar.) Az eszközeink az idők során körülményeinktől és saját fejlődésünktől függően maguk is fejlődnek. Ami beválik egy adott életszakaszban, nem biztos, hogy beválik egy másikban is. De hiszem, hogy fontos megtanulnunk kiszűrni a szokásokat, amelyek segítenek talpon maradnunk, és elválasztani őket a szorongást keltőktől vagy a bizonytalanságainkat táplálóktól. Remélhetőleg mindenki talál olyasmit a könyvben, amiből meríthet – megtartva, ami hasznos, és elvetve, ami nem –, miközben kiválogatja, összegyűjti és finomítja saját eszköztárát.

Végül pedig szeretnék ízekre szedni és közelebbről megvizsgálni néhány, a hatalomra és a sikerre vonatkozó elképzelést, és más megvilágításba helyezni őket, hogy jobban láthassuk, mi van számunkra is elérhető közelségben, és bátrabban építhessünk saját erősségeinkre. Hiszem, hogy mindannyian hordozunk magunkban egy kis belső ragyogást, amely teljesen egyedi és személyes, egy lángot, amelyet érdemes óvnunk. Ha képesek vagyunk felismerni a saját fényünket, akkor az erőnk is meglesz ahhoz, hogy használjuk. Ha megtanuljuk, hogyan tápláljuk a körülöttünk lévők egyedi tulajdonságait, akkor jobb közösséget építhetünk, és valódi változásokat érhetünk el. A könyv első részében azt nézzük meg, hogyan találhatunk rá saját erőnkre és fényünkre. A második rész a másokkal való kapcsolatot és az otthonról alkotott fogalmainkat vizsgálja, a harmadikat pedig vitaindítónak szánom arról, hogyan használhatnánk, óvhatnánk és erősíthetnénk még jobban a belső fényünket, különösen a nehéz időszakokban.

Újra és újra szóba kerül majd a személyes erő, a közösségek ereje, valamint a kételyek és tehetetlenség leküzdéséhez szükséges erő megtalálása. Nem azt akarom mondani, hogy ezek a dolgok egyszerűek, vagy hogy nem tornyosul előttünk több tucat akadály. Arról se feledkezzünk meg, hogy mindenre, amit tudok, a különféle eszközökre, amelyekre támaszkodom, próbálkozások és hibák révén, hosszú éveken át tartó folyamatos gyakorlással és rendszeres át- és újraértékeléssel tettem szert. Évtizedeken át tanultam élesben, miközben rengeteget hibáztam, változtattam és korrigáltam. Csak lassan jutottam el oda, ahol ma tartok.

Ha fiatalon olvassuk ezt a könyvet, ne feledjük, hogy türelmesnek kell lennünk saját magunkkal. Hosszú és izgalmas utazás vár ránk, amely azonban nem mindig lesz könnyű és kényelmes. Éveken át kell információkat gyűjtögetnünk arról, kik is vagyunk, hogyan működünk, és csak lassan találjuk majd meg a nagyobb bizonyossághoz és az erősebb öntudathoz vezető ösvényt. Csak fokozatosan fedezzük fel, és leszünk képesek használni belső fényünket.

Megtanultam, hogy nem szégyen beismerni: az önértékelés bizony sebezhetőséggel párosul, és emberi vonásunk, hogy mindig, minden körülmények között a jobbra törekszünk. Belső fényünk felvértez az ehhez szükséges bátorsággal. Ha megtapasztaljuk saját belső fényünket, megismerhetjük önmagunkat és személyes történetünket. Ez a fajta önismeret önbizalmat, lelki nyugalmat és szélesebb látókört biztosít. Végső soron mindezeknek köszönhetően értékes kapcsolataink születnek – márpedig az én szememben ez a lényeg. Az egyik fény táplálja a másikat. Az erős családok továbbiakat erősítenek. Egyetlen erős közösségről átragadhat a lelkesedés a vele kapcsolatban álló közösségekre. Ekkora hatalma van a bennünk élő fénynek.

Eredetileg úgy terveztem ezt a könyvet, hogy egyfajta útmutatóként szolgáljon azoknak, akik éppen nehéz időszakon mennek keresztül; reméltem, hogy hasznos és szilárd támaszt nyújt mindenkinek, aki új életszakaszba lép, akár diplomaszerzés, válás, pályamódosítás, orvosi diagnózis, egy gyermek születése vagy egy szeretett személy halála miatt kényszerül is erre. Úgy képzeltem, hogy elsősorban kívülről szemlélem a nehézségeket, a túlélő távolságtartó perspektívájából vizsgálom a félelem és a bizonytalanság jelentette kihívásokat, és olyasvalakiként szólalok meg, akinek – hatvan felé közeledve – sikerült átvészelnie az egészet.

Persze tudhattam volna, hogy úgysem sikerül.

Az elmúlt évek mindannyiunkat nagyon nehéz helyzetbe sodortak, és azóta is nehéz helyzetben vagyunk, szinte a menekülés reménye nélkül. A legtöbben még sohasem tapasztaltunk semmi ehhez foghatót, hiszen az én nemzedékem és a nálam fiatalabbak nagy része nem vészelt át világméretű járványt, nem látott bombákat hullani Európában és nem élt olyan korban, amikor a nőktől megtagadják az alapvető jogot, hogy megalapozott döntéseket hozzanak a saját testükkel kapcsolatban. Viszonylagos védettségben élhettünk. Most viszont mindez odalett. A bizonytalanság az élet szinte minden területére beszivárog, és sokféle formában nyilvánul meg; lehet nagy léptékű, mindenre kiterjedő veszély, mint a nukleáris háború fenyegetése, de lehet személyes, intim jellegű is, például hogy a gyermekünk köhögni kezd. Az intézményeink meginogtak, az ellátórendszerek akadoznak; az egészségügyben és oktatásban dolgozók elképzelhetetlen megterhelésnek vannak kitéve. A fiatal felnőttek körében példátlan mértékű magányosság, szorongás és depresszió tapasztalható.3

Nem tudjuk, kiben és miben bízhatunk, hogy miben hihetünk. És a fájdalom minden bizonnyal velünk is marad. A kutatók becslése szerint világszerte több mint 7,9 millió gyerek veszítette el édesanyját, édesapját vagy őt nevelő nagyszülőjét a Covid–19 következtében.4 Az Egyesült Államokban a vírus miatt több mint negyedmillió – nagyrészt színes bőrű közösségekhez tartozó – gyereknek kellett megtapasztalnia egy közeli vagy akár a legközelebbi gondviselője halálát. Még elképzelni is lehetetlen, milyen hatással van egy gyerekre, ha a biztos támaszt jelentő személy eltűnik az életéből.

Eltarthat egy darabig, mire sikerül megint talpra állnunk. A veszteségek fájdalma még éveken át sajog majd. Újra és újra meg fogunk tántorodni. A világ egyszerre lesz gyönyörű és sérült. A bizonytalanság nem tűnik el.

Ám ha nem lehetséges az egyensúly fenntartása, akkor fejlődnünk kell. Előző könyvemben elmeséltem, hogyan tanultam meg a saját utamból, hogy az életben kevés szilárd fogódzó van; hogy a hagyományos vonatkoztatási pontok, amelyekre kezdetként és végként tekintünk, valójában csupán jelzőtáblák egy sokkal hosszabb úton. Mi magunk állandó mozgásban, állandó haladásban vagyunk. Folyamatosan alakulunk. Akkor is tanulunk, amikor már belefáradtunk a tanulásba, akkor is változunk, amikor már kimerültünk a változástól. Nagyon kevés a biztosra vehető végeredmény. Minden egyes nap azt a feladatot kapjuk, hogy valamiképpen megújuljunk.

Miközben továbbra is a járvány okozta nehézségekkel küzdünk, igazságtalanságokkal és a stabilitás hiányával nézünk szembe, és aggódunk bizonytalan jövőnk miatt, azon tűnődöm, hogy talán ideje lenne leszoknunk róla, hogy folyton azt kérdezgetjük: „Mikor lesz már vége?” Talán inkább más, gyakorlatiasabb jellegű kérdéseket kellene feltennünk arról, hogyan maradhatunk állva a kihívások és a változások közepette. Hogyan alkalmazkodhatunk? Hogyan lehetünk nyugodtabbak, kevésbé bénultak a bizonytalanságban? Milyen eszközeink vannak önmagunk megerősítésére? Hol találhatnánk további fogódzókat? Hogyan teremthetünk biztonságot és stabilitást mások számára? És ha összefogunk, mi mindent győzhetünk le együtt?

Mint említettem, nem tudom a választ mindenre, de nagyon szeretnék beszélgetni ezekről a dolgokról. Rengeteget számít, ha együtt elemezzük őket. Szeretnék egy nagyobb, szélesebb körű párbeszédet kezdeményezni. Meggyőződésem ugyanis, hogy így állhatunk majd biztosabb lábakon.

Első rész

Semmi sem halványíthatja el a belülről áradó fényt.

Maya Angelou5

A kötés tanított meg a feszültség oldására.

Első fejezet Kis lépésekkel
messzire jutunk

Néha csak akkor ismerjük fel egy-egy eszköz hatékonyságát, miután a saját bőrünkön is megtapasztaltuk: tényleg működik. És időnként éppen a legegyszerűbb eszközök segítenek a legelsöprőbb érzelmek kibogozásában. Erre pár évvel ezelőtt jöttem rá, amikor hirtelen ötlettől vezérelve rendeltem a neten néhány kötőtűt.

A járvány első, vészterhes heteiben történt. A washingtoni házunkban ültem, és találomra kattintgattam a webáruház termékeire. Az élelmiszeren és a vécépapíron kívül társasjátékokat és kézimunkakellékeket is betáraztam, mivel fogalmam sem volt, mi vár ránk. Közben tökéletesen tisztában voltam azzal a szégyenletes ténnyel, hogy az impulzusvásárlás a bizonytalanságra adott tipikus amerikai reakció. Még mindig alig tudtam felfogni, hogy az életünk a jelek szerint egyik napról a másikra kizökkent a szokásos kerékvágásból, és totális világválságba sodródtunk. Azt sem tudtam még feldolgozni, hogy emberek százmilliói hirtelen életveszélybe kerültek. És mi, többiek ebben a helyzetben akkor járunk el a legbölcsebben és a legfelelősségteljesebben, ha tétlenül ülünk az otthonainkban?

Nap nap után a híreket lestem. Letaglózott a világban uralkodó igazságtalanság, amelyről a főcímek, az elveszített állások, a halálozási statisztikák és a mentőautóktól leghangosabb negyedek egyaránt árulkodtak. Olvastam cikkeket kórházi dolgozókról, akik a műszak végén féltek hazamenni, nehogy megfertőzzék a családjukat. Láttam fotókat halottasházként szolgáló hűtőkamionokról és tábori kórházzá alakított koncerttermekről.

Nagyon keveset tudtunk, és brutálisan eluralkodott rajtunk a rettegés. Úgy éreztük, hogy ez az egész helyzet túlnő rajtunk, és rendkívül súlyos következményekkel jár.

Persze, mert tényleg túl is nőtt rajtunk, és tényleg rendkívül súlyos következményekkel járt.

Az ember óhatatlanul nyomasztónak érezte mindezt.

Az első napokban körbetelefonáltam a barátaimat, és gondoskodtam a nyolcvanas éveit taposó, Chicagóban egyedül élő anyám biztonságos élelmiszer-ellátásáról. A lányaink hazatértek az egyetemről. Mindkettejüket megrázták a történtek, és egy kicsit nehezükre esett elszakadni a barátaiktól. Szorosan magamhoz öleltem, és azzal vigasztaltam őket, hogy mindez csak ideig-óráig fog tartani: hamarosan visszatérhetnek a zajos bulik, a stresszes szociológiavizsgák és a kollégiumi szobában elköltött tésztalevesek világába. Mindezt azért mondtam, hogy saját magammal is elhitessem. Hiszen tudom, hogy szülőként ez az egyik feladatunk: hogy akkor is biztonságérzetet teremtsünk, amikor remeg a térdünk, amikor titokban sokkal súlyosabb bajoktól rettegünk, mint hogy mikor térnek vissza a gyerekeink a barátaik körébe. Hogy akkor is csak a legrózsásabb reményeinknek adjunk hangot, amikor magunkban némán szorongunk.

Idővel a családunk kialakított egy csendes rutint, amelyben a ráérős vacsorák jelentették a biztos pontot. Ilyenkor emésztettük meg a híreket és vitattuk meg a hallottakat és olvasottakat – az adott nap józan statisztikáját vagy a Fehér Házból, egykori otthonunkból érkező, nyugtalanítóan kiszámíthatatlan híreket. Leteszteltük a neten vásárolt társasjátékokat, megfejtettünk néhány rejtvényt, és a kanapén elnyúlva filmeztünk. És nevettünk, amikor volt min – mert különben túlságosan ijesztő lett volna az egész.

Sasha és Malia online folytatták a tanulmányaikat. Barack az elnöki memoárjának írásába merült, és közben egyre inkább az foglalkoztatta, hogy az amerikai szavazók hamarosan válaszút elé kerülnek: Donald Trump menjen vagy maradjon? Én közben a 2018-ban a közreműködésemmel útjára indított When We All Vote (Amikor mindannyian szavazunk) nevű, szavazásra buzdító és a részvételi arány növelésére törekvő kezdeményezésbe fektettem az energiáimat. Ezenkívül a polgármesterünk felkérésére részt vettem a beszédes nevű Stay Home D. C. (Maradj otthon D. C.) közérdekű kampányban: otthon maradásra, vírusos tünetek észlelése esetén pedig tesztelésre intettem a város lakosságát. Továbbá bátorító hangüzeneteket rögzítettem kimerült kórházi dolgozók számára. Végül pedig igyekeztem egy hangyányi terhet levenni a szülők válláról: heti videósorozatot indítottam, amelyben mesekönyveket olvastam fel gyerekeknek.

Aligha éreztem úgy, hogy eleget teszek.

Nyilvánvalóan nem is tettem eleget.

Úgy gondolom, hogy sokan osztoztunk akkoriban ebben az érzésben: semmi sem volt elég, még csak megközelítőleg sem. Egyszerűen túl sok lyukat kellett volna betömni. Olyan irdatlan méreteket öltött a járvány, hogy ahhoz képest minden erőfeszítés eltörpülni látszott.

Félreértés ne essék: tökéletesen tisztában voltam viszonylag szerencsés és kiváltságos helyzetemmel. Tudtam, hogy nem számít valódi nehézségnek, hogy a partvonalra szorulva kényszerülök végignézni egy pusztító világégést – különösen mások megpróbáltatásaihoz képest. A családom pontosan azt tette, amit tanácsoltak mindannyiunk biztonsága érdekében: a tomboló vihar közepette bedeszkáztuk az ablakainkat.

Mások beszámolóival összhangban a csend és elszigeteltség időszaka számomra is komoly kihívásokat tartogatott. Mintha aggasztó események kusza szövevényébe keveredtem volna, amelyeket sem megérteni, sem befolyásolni nem tudtam.

Egész addigi életemben állandóan elfoglalt voltam – elfoglaltam magam –, részben szerintem azért, hogy úgy érezzem: kézben tartom a gyeplőt. A munkahelyen és otthon is mindig listákat, napirendeket és stratégiai terveket gyártottam. Ezek voltak az útjelzőim, amelyekre támaszkodva mindig tudtam, merre tartok, és hogyan jutok el oda a legrövidebb és leggyorsabb úton. Egy kicsit mániámmá is vált a fejlődés és annak mérése. Lehetséges, hogy ez veleszületett tulajdonságom. De az is lehet, hogy a szüleim alakították ki bennem. Sziklaszilárd meggyőződésük volt, hogy Craig bátyám és én is nagy dolgokra vagyunk hivatottak, de eszük ágában sem volt kikaparni nekünk a gesztenyét. Úgy gondolták, jobban járunk, ha mi tesszük meg az erőfeszítést. Sőt elképzelhető, hogy iparkodásom részben a körülményeimből fakadt: gyermekkorom munkásosztálybeli közegében ritkán kínálta az élet ezüsttálcán a lehetőségeket. Általában utánuk kellett menni, néha pedig igen keményen meg kellett értük dolgozni.

Márpedig nekem nem volt ellenemre a kemény munka. Éveket áldoztam az életemből a teljesítmény oltárán. Bárhová kerültem, mindenhol úgy éreztem: bizonyítanom kell. A szorgalmam lett a védjegyem. Statisztikák – osztályzatok és a diákok rangsorában elért helyezésem – alapján követtem nyomon a fejlődésemet, és ezt a hozzáállást a környezetem is díjazta. Egy chicagói felhőkarcoló negyvenhetedik emeletén, vállalati jogászként megtanultam, hogyan facsarjam ki magamból a maximumot minden egyes napon, héten és hónapban. Az életem kiszámlázható órákból állt össze, csak éppen közben elszivárgott belőlem az életöröm.

Sosem volt igazi hobbim. Időnként észrevettem, hogy néhányan – általában nők – repülőtéri várótermekben, egyetemi előadótermekben vagy a buszon munkába menet kötnek. De soha nem szenteltem nekik különösebb figyelmet, mint ahogyan magának a kötésnek, a varrásnak, a hímzésnek és a kézimunka egyéb fajtáinak sem. Túlságosan lefoglalt a munkaóráim számolgatása és a statisztikáim vezetése.

Pedig a kötés mindig benne volt a pakliban, mintegy a génjeimbe volt kódolva. Történetesen többgenerációs varrónős családból származom. Anyám szerint anyai ágon minden női felmenőm tudott bánni a tűvel és a cérnával: varrt, hímzett és kötött. Nem annyira hobbiból, hanem inkább praktikus okokból: a varrás az elszegényedés elleni küzdelem eszköze volt számukra. Aki tudott ruhát varrni vagy javítani, az mindig meg tudta keresni a betevő falatra valót. Ha másra nem is, de a saját két kezére mindig számíthatott az ember.

Dédnagyanyám, az általam Mamó néven ismert Annie Lawson fiatalon elveszítette a férjét, de az alabamai Birminghamben el tudta tartani magát és két kisgyerekét. Részben mások ruháinak javításából került étel az asztalukra. Anyai ágon a férfi felmenőim pedig hasonló okokból tanulták ki az ács- és a cipészmesterséget. A nagycsalád tagjai osztoztak egymással az erőforrásokon, a pénzen és az otthonon. Ebből adódóan anyám a szüleivel, hat testvérével, és egy idő után Mamóval élt egy fedél alatt. Mamó Birminghamből Chicagóba költözött, és ott is folytatta a varrást. Többnyire gazdag fehér megrendelők ruháit alakította át. „Nem dúskáltunk, de mindig került étel az asztalra” – mesélte anyám.

A nyári hónapokban Mamó rendszeresen a hátára kapta a Singer varrógépét, és órákon át buszozott vele északra, az egyik megrendelő család tóparti nyaralójába. Alkalmanként néhány napot töltött ott. Egyikünk sem tudta tisztán elképzelni ezt a helyet, ahol vitorlások szelik a habokat, a gyerekek lenvászon ruhákat hordanak, és hónapokig tart a vakáció. Ahhoz viszont nem volt szükség képzelőerőre, hogy belássuk: nagy a hőség, súlyos a Singer, és Mamó már jócskán benne van a korban.

A Mamó vállára nehezedő terhek láttán a fia – nagyapám, Purnell Shields, akit később csak Southside-nak hívtunk – csak a fejét rázta, és azon morfondírozott, hogy vajon akik megengedhetnek maguknak egy nyaralót, azok miért nem engedhetnek meg maguknak egy saját varrógépet a nyaralóba. Hiszen akkor Mamót megkímélnék a cipekedéstől. De persze ezt nem illett megkérdezni az érintettektől. És a válasz egyébként is kézenfekvő volt: nem arról volt szó, hogy nem fért volna bele nekik. Csak egyszerűen nem vettek varrógépet, és kész. Valószínűleg soha meg sem fordult a fejükben. Úgyhogy Mamó nyaranta időről időre útnak indult a Singerrel a vállán, hogy mások ruháit rendben tartsa.

Ez a történet nagyon beleégett anyám emlékezetébe. Erkölcsi célzat nélkül meséli, ugyanakkor csendes, nemzedékről nemzedékre öröklődő emléket állít vele a terheket hordozó családunknak és népünknek – mindazoknak, akik javításra, szolgálatra, szerelésre és cipekedésre kényszerültek a megélhetésük érdekében.

Fiatalon nem gondoltam át ezt tudatosan, ugyanakkor valamennyire ösztönösen éreztem ezt a terhet. Ott lappangott a fáradhatatlan igyekezetemben, a másokért érzett felelősségemben, amikor messzebbre akartam jutni, többet szerettem volna tenni és kevesebb megalkuvásra voltam hajlandó. És szerintem az anyám is érezte ezt. Amikor az apám egyszer kijelentette, hogy Craignek és nekem ideje lenne megtanulnunk zoknit stoppolni, anyám gyorsan letorkolta, mondván: „Azt akarom, hogy az iskolára koncentráljanak, ne a zoknira, Fraser. Így egy napon majd annyi zoknit tudnak venni maguknak, amennyire csak szükségük lesz.”

Gondolom, sejthető, hogy pontosan ebben a szellemben nőttem fel: zoknistoppoló helyett zoknivásárló életformára készültem. Keményen hajtottam, és többször is pályát módosítottam. Kiléptem a kiszámlázható órák bűvköréből, és a közösség szolgálatához közelebb álló munkakörökre nyergeltem át, bár ott sem unatkoztam soha egy percig sem. Anya lettem, ami addig elképzelhetetlenül sok örömöt adott, ugyanakkor egy egész sor új változóval nehezítette mindennapjaim akadálypályáját. Sok más anyához hasonlóan folyton terveztem, szerveztem, lomtalanítottam és racionalizáltam. Betéve megtanultam a Target és a Babies R Us üzletek polcsorainak alaprajzát, hogy a lehető leghatékonyabban intézzem a bevásárlást. Gondosan felépítettem a működőképes folyamatokat és rendszereket a családunk, a munkám, a saját egészségem és a józan eszem megőrzése érdekében – majd az egészet újra meg újra átértékeltem és átalakítottam, ahogy növekedtek a gyerekek és Barack politikai karrierje kezdett mindent felemészteni.

Ha valamilyen gondolat, sérelem vagy érzés kezdett motoszkálni bennem, akkor általában jó mélyen eltemettem magamban, mondván, majd később, ráérősebb időszakomban visszatérek rá.

Állandóan elfoglaltnak lenni előnyökkel jár. Ezt a tételt ékesen bizonyította a Fehér Házban eltöltött nyolc, szinte szüntelen felelősséggel – cselekvéssel, reagálással, reprezentálással, hozzászólással, vigasztalással – telezsúfolt év. First ladyként hozzászoktam, hogy nagyban gondolkozzam: nagy ügyek, nagy események, nagy tömegek, nagy eredmények. És mindez természetesen állandó leterheltséggel járt. A szédítő tempó mellett nekem és Baracknak, valamint a velünk együtt dolgozóknak aligha volt időnk a negatívumokon rágódni. Hatékony szervezet módjára működtünk, és nem engedhettünk meg magunknak semmiféle figyelemelterelést. Ez bizonyos értelemben segített a tisztánlátásban, a széles látókör és az általában optimista hozzáállás megőrzésében. Gyakorlatilag páncélként viseltük az állandó leterheltséget: a nyílzápor közepette kisebb eséllyel vettük észre a találatokat. Egyszerűen nem volt idő a sebeinket nyalogatni.

Mindez szertefoszlott a járvány első hónapjaiban. Gondosan strukturált napjaim atomjaikra hullottak szét. Mindeddig hűséges társaim, a listák, a napirendek és a stratégiai tervek, hirtelen lemondott és elhalasztott eseményekké és hatalmas kérdőjelekké változtak. A barátaim gyakran már csak azért emelték fel a telefont, hogy beszámoljanak a szorongásaikról. Minden jövőbeli terv – sőt maga a jövő is – erősen feltételes módba került. Ez az egész felidézte bennem azokat az emlékeket, amikor gyerekként tanúja voltam, hogy apám elesik – bizonyos pillanatokban alólam is kicsúszott a talaj.

Az akkor átélt érzések most újra rám törtek. Éppen, amikor azt hittem, hogy sínen van az életem, megint kibillentem az egyensúlyomból, és kicsúszott a kezemből a gyeplő. Olyan elveszettnek éreztem magam, mintha egy utcatáblák és tájékozódási pontok nélküli nagyvárosban tévelyegnék. Jobbra vagy balra kanyarodjak? Melyik út vezet a belváros felé? Ez az egész helyzet megfosztott az irányérzékemtől, és vele együtt valószínűleg a páncélomtól is.

Mostanra rájöttem, hogy a nagy viharok már csak ilyenek: szétfeszítik a határainkat, és kirobbantanak minket a helyünkről. Porrá zúzzák gondosan felépített rendszereinket, és kizökkentenek minket a megszokott kerékvágásból. Elsöprik az útjelzőket, így új, megváltozott énünk ismeretlen tájon kénytelen tájékozódni. Ilyenkor nincs más választásunk: új utakat kell keresnünk.

Utólag már átlátom ezt, de akkoriban a tomboló vihar elhomályosította a látásomat.

Az aggodalom és az elszigeteltség hatására befelé, a múltam felé fordultam. Előbányásztam az összes megoldatlan kérdést és kételyt, amelyeket annak idején eltemettem magamban. És amint felszínre bukkantak, már nem lehetett őket többé visszagyömöszölni. Úgy tűnt, hogy semmi sem kerek, semmi sem lezárt. Az egykor oly kedvemre való rend helyett kínos zűrzavar kavargott a fejemben. Némelyik kérdésem konkrét volt – például „Megérte akkora hitelt felvenni a jogi egyetem elvégzéséhez?” vagy „Talán mégsem kellett volna véget vetnem a barátságnak, amikor bonyodalmak támadtak?” –, míg mások általánosabbak és súlyosabbak. Gondolataim azonban önkéntelenül újra meg újra visszakanyarodtak arra a döntésre, amelynek értelmében népünk Donald Trumpra cserélte Barack Obamát. „Mit akartunk ezzel elérni?”

Barackot és engem mindig a remény és a kemény munka elve vezérelt. Mindig igyekeztünk mindenben a jót észrevenni, és hinni abban, hogy az emberek többsége közös célok elérésére törekszik. Hinni az érzékelhető és mérhető haladásban, még ha ez a haladás csak apró lépésekben zajlik is. Persze lehet, hogy mindez csak egy merész álom, de mi nagyon sokat tettünk fel rá: ennek szenteltük az életünket. És ez a merész álom egészen a Fehér Házig repítette fekete családunkat. Mindeközben szó szerint több millió, hasonlóan gondolkodó amerikaival találkoztunk. Nyolc éven át igyekeztem kifelé is ezeket az elveket sugározni, ha már ilyen messzire jutottunk az amerikai társadalomban mélyen gyökerező előítéletek és diszkrimináció ellenére – sőt talán dacolva is velük. Megértettük, hogy fekete családunk fehér házbeli jelenléte fontos üzenetet hordoz a lehetőségekkel kapcsolatban. Ezért aztán a reményekre és a kemény munkára is rátettünk még egy lapáttal, hogy maximálisan kiaknázzuk ezeket a lehetőségeket.

Akár megcsúfolta mindezt a 2016-os elnökválasztás eredménye, akár nem, mindenképpen mély sebet ejtett rajtam. Még mindig sajog ez a seb. Kimondhatatlanul megrázott, amikor azt hallottam, hogy a férjem utódja nyíltan és szemrebbenés nélkül rasszista megnyilvánulásokat enged meg magának, elfogadottá teszi az önzést és a gyűlöletet, nem ítéli el a fehérek felsőbbrendűségét hirdetőket, és nem támogatja a faji igazságosság mellett kardoskodókat. Sokkolt, amikor azt hallottam, hogy fenyegetésnek nevezi a másságot. Mindez jóval lesújtóbbnak és ijesztőbbnek tűnt, mint egy egyszerű politikai vereség.