Polgár Zsuzsa

EGY MŰKÖRMÖS NAPLÓJA

Polgár Zsuzsa

Egy műkörmös naplója

© Polgár Zsuzsa Magánkiadás 2019.

ISBN 978-615-5912-04-7

Régebben, amikor még irodavezetőként dolgoztam, mindig úgy gondoltam, hogy a szépségiparban dolgozók bizony nagy titkok tudói lehetnek. Hiszen az emberek, főleg a nők, itt kiönthetik a szívüket, a magánéletük problémáit is beleértve. Akaratlanul is megnyílnak a székben ülve, akár a fodrásznál, akár kozmetikusnál vagy a műkörmösnél, különösen, ha kialakul a szimpátia. Viszont, amikor én magam csöppentem bele a szolgáltató közegbe, mint körömstylist, csak ekkor tudatosult bennem, hogy valóban mennyi olyan kapcsolat és családi élet van, akik a látszatnak és a normális családi életnek tökéletesen ellentmondanak. Mennyiféle különböző emberei sors is van valójában...? Most kiderül, megírok nektek néhány magával ragadó, igaz történetet. Némelyik filmbe illő.

FELESÉGEK MILLIOMOS
FÉRJEIK ÁRNYÉKÁBAN

Amikor Mallorca szigetén éltem, a munkám során különböző sorsú és élethelyzetű hölgyeket ismertem meg. Olyan nőket is, akik elit körökben mozogtak, tele voltak pénzzel, főleg a férjeik sikereiből. Utána elég hamar rájöttem, korántsem boldogan élnek. Sokszor azt hinnénk, az ilyen embereknek irigylésre méltó az élete. Hiszen anyagi gondjuk nincs, sőt, álomba illő helyeken járnak, luxusban élnek. Nem egynek volt magánvillája Európa csodálatos helyein, Mallorcán, St. Tropezban és a török Riviérán. Rá kellett jönnöm azonban, hogy a boldogság nem minden esetben társul az álomba illő élethez.

Egy nap barátnőmmel, Isabellával ültünk be kedvenc helyünkre kávézni, a gyerekek iskolájához közeli „Porto Café-ba”. Szép kis kávézó volt, csodálatos tengerparti kilátással, a teraszról delfinek ugrásait is látni lehetett, amikor arrafelé úszkáltak éppen, és a tenger csak úgy csillogott, ahogy rásütött a nap. Sós levegő és napsütés mellett, fantasztikus kávék és koktélok sorakoztak a pulton, latin zene, mesebeli spanyol hangulatban és környezetben. Ezért volt ez a kávézó az egyik kedvenc helyünk. Egyik ismerősünk, Hana is csatlakozott hozzánk azon a napon, a gyerekeik egy iskolába jártak Isával. Gyerkőcök suliban, mi meg kis traccspartival kezdtük a napot isteni finom kávékkal és sütikkel.

Hanát nem igazán ismertem még ekkor, kétszer volt nálam a körmeit szépíteni, de szimpatikus csaj volt és megnyerő személyiség. Magas, vékony, szőke nő, műmellek, műszáj, az arca átlagos, viszont nagyon csinos. Humoros, kedves nő volt, nem egy beképzelt csaj, a negyvenes évei elején járhatott. Fehér Porsche terepjáróval furikázott és luxusvillában éltek a hegy tetején, természetesen csodálatos kilátással a tengerre. A férje boltok üzemeltetéséből élt, egész Európában voltak üzletei, úgy tudtam ékszerboltok, alkalmi és egyedi készítésű ékszerekben utazott. De igazán sosem emlegette az üzleti dolgokat Hana. A jelek szerint értett az üzlethez a férje. Luxushajó, magángép, nyaralók a francia és a török Riviérán is.

Viszont amellett, hogy Hana kedves volt, mindig éreztem másokkal szemben egy kis fenntartást, valamiféle falat a részéről. Nem nyílt úgy meg, mint ahogy a barátnőknél szokás, mindig kicsit visszafogottan viselkedett, pedig nekem mindig is könnyen megnyíltak mások. Ezen a napon viszont különös dolgot figyeltem meg. Beszélgettünk a kávénk mellett. Egyszer bejött egy fiatal nő, ránézésre is látszott, hogy gazdag. Ruhája, órája, cipője, na meg a táskája alapján mindez nyilvánvaló volt. Leült a pulthoz. Igazán szép és csinos fiatal lány volt. Hana hirtelen felpattant, hogy ő iszik még egy kávét. Csodálkoztunk rajta, mert már kettőt is ivott előtte. Figyeltem miközben a piros-sárga ananásszal díszített koktélomat szürcsölgettem. Odament a pulthoz, majd pár perc múlva elégedett mosollyal az arcán elhozta a kávéját.

– Mit mosolyogsz? Mi ez a harmadik kávéd ma, mi van veled, csajszi? – kérdeztem.

– Ááá, francokat a caféval! Meg akartam nézni a csaj táskáját.

– Mármint mit? Azt láttam én is, hogy nagyon szép, Chanel ha jól látom!?

– Hát igen, valóban Chanel és eredeti. De ez csak 1400 euró volt, ismerem ezt a modellt. Az enyém meg 2500! – mondta továbbra is elégedett mosollyal az arcán.

– És te ezért mentél oda??? – kérdezte Isa meglepődve.

– Igen – mondta és belehörpintett a kávéjába.

Isabellával egymásra néztünk és szerintem mindketten egyre gondoltunk. Az Élet nagy problémái... Ekkor megcsörrent Hana telefonja, gyorsan fel is kapta, majd pár szót váltott a férjével. Utána azonnal elviharzott, olyan sebesen, hogy csak néztem a nyomát.

– Hová rohant el ennyire hirtelen? – kérdeztem a csajokat.

– Te nem tudtad? – mondta Kiara.

– Mit? – egyáltalán nem értettem miről van szó.

– A Hana férje szexmániás. Ha hívja a pasi, akkor ugrás van, akár az irodában, akár otthon, vagy ahol éppen tartózkodik. A Hana rohanhat szexelni.

– Ez most komoly? – elnevettem magam.

– Igen, ráadásul terrorizálja is, nem kicsit. Mikor, hol volt és kivel? A telefonszámláját lekéri minden hónapban, hogy kikkel beszélt és mennyi ideig.

– Az igen!! Hm… Nem is gondoltam, hogy így élnek.

– És pénzt nem nagyon ad ám a kezébe, vagyis csak keveset! Van hitelkártyája, amit használhat, de szépen azt is havonta lekéri a pasi, hogy mire mennyit költött, és ha 2-300 eurónál többet, akkor azonnal kérdőre vonja, hogy mit vett ebből vagy abból.

– Azta... Pedig az nem nagy összeg az ő vagyonukhoz képest. Hát ez igazán mesés. Én többet költök magamra néha, pedig nem vagyok milliomos. És mégis hogy tud így élni? Miért nem megy el dolgozni valahová? Legalább lenne egy kis önállósága. Nem lenne így elszámoltatva, hát ez borzalmas. Olyan intelligens nő, négy nyelven beszél… vagy öt?

– Igen, öt – mondta Isa. – Lett volna már egy szuper munkája, de a férje nem engedte dolgozni. Mindig talál kifogást minden munkahelyben, amit csak találna Hana. A drága utakat meg táskákat, ruhákat mindig a férje fizeti, de kp-t nem igazán ad neki, vagyis nem sokat. Nem akarja, hogy önálló legyen, ennyi. A pasinak ez így pont jó. Most érted… ha önállóbb lenne, akkor a szája is nagyobb lenne, már lehet rég el is hagyta volna.

Kiszolgáltatott egy helyzet lehet. Még a milliomos körökben is ez megy? Hétköznapi emberi kapcsolatoknál hallottam már ilyen történeteket, de hogy még a gazdagoknál is? Ez nem semmi, kérem. Micsoda életek vannak, és mi átlagemberek irigyeljük a gazdagokat! Milyen szuper lehet, boldogok lehetnek, bármit megtehetnek. Mi mindent átélhetnek nap, mint nap és milyen fantasztikus életük van. Vagy éppen nem…

Nem tudom, hogy lehet a másik árnyékában évekig élni? Mindezt hosszú hónapokon át bírni? Mindig mindennel elszámolni? Pénzzel, idővel. Van, aki feladja önmagát és a szabadságát? Miért? A pénzért?? Jómódért? Jobb életért? Na és valóban ez lenne a jobb élet kulcsa? Hát ezek szerintem örök kérdései az Életnek. Kinek mi éri meg igazából. Talán ez a megfelelő válasz erre. El lehet gondolkozni, Hölgyeim, na és persze Uraim! Miközben ezen merengtem és kinéztem a teraszon, elhajtott egy szintén milliomos pasi felesége, aki nagyon aranyos nő, és akit kedvelek. Ők viszont ellenpéldája Hana életének, nagyon szépen és boldogságban élnek már több, mint 10 éve…

Egy következő alkalommal, a csajos beszélgetés közben, azon kaptam magam, hogy Hana bámul rám, el volt merengve, elgondolkozva.

– Mi az, Hana? Látom, agyalsz valamin.

Mosoly jelent meg az arcán, de nem örömteli inkább gondolkodóba ejtő, szomorkás mosoly.

– Sue… én annyira irigyellek téged! Meglepődtem.

– Engem? – néztem rá kérdőn.

Nem értettem, hiszen úgy élt, ahogy, de amúgy mindene megvolt. Luxusélet, magángép, yacht, és persze az éves golf club tagság, kb. mint a filmekben. Más ember azt gondolná, az ő élete az irigylésre méltó. Persze, azt most már tudtam, hogy a háttérben mi folyik.

– Hogyhogy irigyelsz? Miért mondod ezt? – kérdeztem.

– Te mindig megvalósítod önmagad. Mégis hogy csinálod ezt? Te mindig mindent elérsz, amit csak szeretnél. Neked valahogy minden sikerül, amit csak akarsz. Nem hátrálsz meg sosem.

– Köszönöm, nagyon jól esik, hogy ezt mondod.

– Nem csak úgy mondom, ez így van! Te bármibe kezdesz bele, azt végig is csinálod.

– Igen, az biztos, hogy én, ha valamit kitűzök célul, akkor addig megyek, amíg azt el nem érem. Legalábbis igyekszem mindent megtenni érte. Szerintem a legfontosabb az, hogy bízzon az ember önmagában és a céljaiban. Na és persze abban, hogy igenis képes rá. Így bármit elérhetsz Hana te is, hidd el!

Ráraktam a kezemet a kezére, megsajnáltam.

– Hm… De jó is lenne! Képzeljétek, találtam egy klassz állásajánlatot, elmentem titokban rá! – mondta szomorúan.

– Hogyhogy titokban? – kérdeztem meglepődve.

– A férjem nem engedi, hogy dolgozzak, pedig úgy szeretnék!

– És milyen állásajánlaton voltál? Mesélj! – mondta Kiara.

– Egy nagy utazási iroda nyitni fog itt egy office-pontot a szigeten és oda keresnek ügyintézőt, aki egyben az irodát is vezetné. Nagyon tetszett nekik, hogy több nyelven beszélek, és azt mondták, úgy érzik, passzolnék az arculatukhoz.

– Hát ez nagyszerű! Gratulálok! Látod milyen ügyes vagy? Ha ismeretlenek egyetlen interjúból ezt így leszűrték, akkor nagyon jó vagy. Ez nagy dolog ám... És ez mikor is volt?

– Kb. két hete.

– És mikor lesz eredmény?

– Hát ez az. Ma reggel hívtak fel, hogy én nyertem el az állást.

– Tessék??? Ez csodálatos! Gratulálok!

Mindenki ujjongott és örömködtünk neki, át is öleltem, úgy megörültem.

– Csajok! – mondtam. – Mindenki a vendégem egy Sex On The Beach koktélra, ezt meg kell ünnepelni! Pincér, jöjjön kérem! – intettem neki.

Hana nem volt valamiért túl happy, még mindig le volt hangolva, a koktélok után folytatta a témát.

– Jó is lenne ez a munka, nem tudtam, hogy sírjak vagy nevessek amikor hívtak!

– De miért? – kérdezte Isabella.

– Áhhh! Úgyse fogja engedni a férjem.

– Mi? Még nem tudja? – kérdezte Kiara.

– Még nem mertem elmondani neki. Annyira szeretném ezt az állást.

Nem tudom, hogyan mondjam el neki.

Ekkor én folytattam a kontaktot Hanával, tényleg szerettem volna segíteni neki.

– Hana, figyelj ide! Hát pont itt a kulcs, hiszen önálló, felnőtt nő vagy! Nehogy már ilyen szintű engedély kelljen egy álláshoz is! Ráadásul jó is a munka. A gyerekek már iskolában vannak napközben, nem kicsik.

– Hát igen, ez igaz. De félek, hogy nem fog belemenni.

– Szerintem az a legjobb, ha egyszerűen elmondod, közlöd, hogy voltál egy állásinterjún, ami nagyon tetszett. Felvettek és pár hét múlva kezdesz.

– És ha ellenzi? Ha ellenezni fogja?

– Akkor megmondod neki, hogy szeretnéd kipróbálni magad, mert érdekel ez a cég. Ennyi. Mintha már el is döntötted volna.

– Hááát… Nem tudom mit fog ehhez szólni.

– Ugyan már! Mit tud csinálni? Az ég szerelmére, ez egy munkahely, nem válóper. Pont, hogy örülnie kellene, hogy dolgozni akarsz. Nem pedig eltartott nő lenni.

– Ő sajnos jobban szeretné az utóbbit. Úgy leépítette az elmúlt években az önbizalmamat, hogy valószínűleg ez is baj egyébként. Ezért nem tudok határozottan elé állni és kiállni magamért, mint te.

– De hogyhogy leépítette? Mégis mivel?

– Állandóan azt hallgatom, hogy ő mekkora ász. Ha bármiben ellenkezem, akkor rögtön azzal jön, hogy nélküle nem lennék senki. Hogy még mindig otthon élnék a kis falumban a szüleimmel. Mindig mérnem kell magam, hogy hány kilogramm vagyok, és ha hízok kicsit, azonnal küld az edzőterembe.

– Micsoda? Ezt nem mondod komolyan? Bomba nő vagy, főleg két gyerek után.

– De sajnos igen. Ha nem tetszik, mehetek vissza, de a gyerekek persze maradnának szerinte. És tudod, ha éveken át hallgatod a rosszat, azt valahogy el is hiszed. A rosszat mindig könnyebb elhinni, mint a jót.

– Ezt azért nem gondoltam volna – mondta Isa, majd én folytattam.

– Szerintem szedd össze magad, ez egy nagyszerű lehetőség akkor arra is, hogy bebizonyítsd nemcsak neki, hanem önmagadnak is, hogy igenis képes vagy rá! És ez talán még fontosabb annál, hogy neki megmutasd. Bizonyítsd be magadnak, hogy elérheted, amit szeretnél. Több nyelven beszélsz. Tudod, milyen kevesen mondhatják ezt el magukról? A férjed, fogadok, nem beszél ennyi idegennyelvet!

– Hidd el, nem vagy senki! Egy fantasztikus nő vagy, évek óta ismerlek már – mondta Kiara.

Kiarát is nagyon kedveltem. Ritkán szólt közbe a beszélgetésekbe, de akkor velőset.

– Nagyon köszönöm csajok. Annyira boldog vagyok, hogy így kiálltok mellettem és biztattok – mondta hálásan Hana.

– Hát persze – vigasztaltam.

Csak Isabella által ismertem Hanát, inkább ismerősök voltunk, mint barátok, de szerettem volna segíteni neki. Most éreztem azt, hogy az a bizonyos fal leomlott kettőnk között.

Haza is ment azonnal. Még most felhevülve akarta előadni a férjének a munka lehetőségét. Mi még maradtunk koktélozni és drukkoltunk neki, hogy jól süljön el a nagy bejelentés. Két óra hossza múlva már aggódni kezdtünk, mert még mindig nem jelentkezett. Szétszéledt a banda, mindenki ment az aznapi dolgára.

Este írtam neki egy üzenetet: „Na, mi újság? Hívj majd, ha ráérsz.” De egész reggelig nem jött válasz. Másnap ismét a szokásos reggeli kávénkat szürcsölgettük. Isabella, Kiara és én szinte egyszerre értünk oda, de Hana sehol sem volt.

– Ti tudtok róla valamit? Beszéltetek vele? – kérdezte Kiara.

– Én nem tudok semmit. Remélem, nem bántotta az a lelki terrorista! – mondta Isa.

– Én sem – mondtam én is. – Áááá, csak nem. Jaj, remélem minden oké! Nem szeretem az ilyen helyzeteket.

Idegesek voltunk.

Ebben a pillanatban belépett Hana. Eléggé meggyötört volt a feje, kialvatlan és kisírt.

– Na, mi történt? – kérdezte Kiara. – Halálra aggódtuk magunkat.

– Miért nem hívtál fel? – kérdeztem.

– Jaj, csajok! – kezdte. – Egész éjjel nem aludtam, csak veszekedtünk.

– Nem mondod – mondta Isa.

– De igen. Áhhh, nem akarta engedni a melót. Már odáig jutottunk, hogy válással is fenyegetőzött, meg, hogy simán el fogja venni tőlem a gyerekeket.

– Hát, én nem értem ennek mi a baja – mondtam.

– Azt mondta, ő nem erre szerződött, nem ezt a nőt vette el... Meg ilyeneket.

– Hát mit vett el? Rabszolgát? – már nem tudtam mit mondani, annyira ideges lettem.

– Hahaha, valami olyasmi... – mosolygott magán ironikusan. – De eszembe jutott, amiket mondtál Sue, és győzködni kezdtem.

– Miket mondtál neki? – faggatózott Kiara.

– Mondtam, hogy mégis mi baj történhet? Ha mégsem jönne be a meló, akkor legrosszabb esetben egy hónap után otthagyom.

– Ez jó érv – mondtam.

– Elgondolkodott rajta. Meg azt is mondtam, hogy így legalább kitöltöm a sok szabadidőmet valami hasznossal, nem fogok annyit unatkozni. A gyerekek egész nap az iskolában, én meg csak ülök otthon egyedül vagy vásárolgatok. Valahogy többet szeretnék az élettől... Ő sem akarhatja, hogy depressziós legyek. Azt mondtam, mostanában sokszor nem érzem jól magam. Mire menne velem, ha éjjel-nappal csak sírnék és gyógyszereken élnék? Meg nyugtatókon?

– Naaa, hát ezt jól kitaláltad – mondta Isa.

– Biztos megijedt, hogy nem lesz annyi szex – mondtam.

– Igen, ahogy mondod. Rögtön a szexét emlegette, hogy nehogy már ne legyen annyi.

Hahahaha, na, jót nevettünk mindannyian. Végül Isa tette fel neki a legfontosabb kérdést.

– És akkor mi lett a vita vége? Megengedi Őnagysága, hogy elfogadd az állást? – kis hatásszünet volt, visszafojtott lélegzettel vártuk, hogy mit mond majd Hana.

– Még gondolkozik rajta, azt mondta. A napokban választ kell adnom a cégnek, úgyhogy ez hamarosan eldől.

– Nézd – mondtam –, ez jó jel, hogy nem utasította el végleg. Szerintem rábólint majd.

– Komolyan mondod? – kérdezte Hana reménykedve.

– Szerintem igen. Majd figyeld meg! A szexét nem kockáztatja, az tuti – hehe.

Szerencsére igazam lett és két hét múlva el is kezdett dolgozni az office-ban Hana. Nagyon élvezte a munkát, és boldog volt. Végre hosszú idő óta először…

Én azt gondolom, minden embernek jár az önmegvalósítás, akár férfi, akár nő az illető. Engedni kell a másikat fejlődni, és bízni, hinni önmagunkban. Én, amit akarok az életben és kitűzök célul, azt általában elérem. Eddig is, és el is fogom ezután is! Sajnos, sok nőt visszahúz a párja, ahogy az én múltamban is volt ilyen is. Nem is tartott sokáig a kapcsolat. Ami most rossz, az csak rosszabb lesz az idővel! Sohasem jobb. Csak mi, nők, hajlamosak vagyunk bizakodni és hinni abban, ami nem létezik, talán nem is létezett soha. Csak mi hisszük, hogy majd javul a helyzet.

Mi, nők, sokáig reménykedünk abban is, hogy majd kialakul… Majd meggondolja magát. Majd megváltozik, hisz megígérte… Csakhogy ígéretek jönnek, mennek, majd a pofonok sorra (nem szó szerint, remélhetőleg), de ki tudja, a folyamatos csalódás mi mindent rombol le bennünk? Érzéseket, reményeket, talán örökre… és mennyi idő telik el az életünkből, az éveinkből mire azt tudjuk mondani, hogy „Na, most már elég! Én ennél több vagyok! Én nem ilyen életet akarok élni!” Azt kell, mondjam, sok! Sok idő… Van, hogy nem csak hónapok, hanem évek. Hosszú évek. És utólag bánjuk, hogy annyit vártunk a végső döntéssel. Na és miért? A nagy semmiért. Utólag sajnáljuk, hogy ilyen sok időt vesztegettünk el az életből. Hiszen egy van belőle, és azt élvezni kell, kellene... De nagyon sok dologra valamiért mégis idővel és utólag jövünk rá.

Egyébként Hana azt is elérte, hogy a férje terápiára járjon, de az végül azért nem tartott sokáig, mert a pasi szerint ez egy hülyeség és semmi értelme nincs. Mindamellett, hogy elszámoltatja a nőt idővel és pénzzel, önmagát természetesen nem! A barátaival hetekre lelépnek Thaiföldre meg egyéb egzotikus országokba, gondolom, nem homokszemeket számolni.

Inkább a skalpokat. Csajozni, végigjárni az éjszakai bárokat, klubokat, egyéb csodás helyeket. Mindezt lelkiismeret–furdalás nélkül, mert ő ugye megteheti, hiszen ő az ász… Legalábbis ezt hiszi. Velem biztos nem tenné… Senki! És veletek?

Viszont itt van az a kérdés, hogy az a nő, aki a jómódért megalkuszik, és örök stresszben él, elszámoltatva, az valódi élet? Ahelyett, hogy kamatoztatná a tudását és kilépne egy rossz házasságból? Keresne egy munkát és önálló lenne, önálló életre képes ember, nem pedig megalázva élne a férje árnyékában?

A Chanel táskát viszont megbámulva megnyugodni, hogy az övé drágább volt, amit Apucitól kapott, miközben becsücsül a Porsche-ba, de ő maga semmibe nincs véve?! Akkor most ki az álszent? Kit kell sajnálni? A férfit vagy a nőt? Vajon kinek rosszabb az élete? A tiéd vagy az övé?

Érdekes dolgok ezek, azóta évek teltek el, nagyon ritkán beszéltünk, de azt tudom, hogy még mindig egy párt alkotnak, megy a megalázás nap, mint nap, de pénz az van. Hallelujah! Szóval, neki biztos megéri, ha így él. Az önmegvalósítás most legalább kicsit előtérben van. De se boldogsága, se valódi élete. De pénze, az van, vagyis a férjének! Ezt a kedves Apuci mindig érezteti is vele, nehogy elfelejtse már, hogy nélküle egy senki lenne… Pedig ez nem igaz. De legalább az új munkahelyén megtalálta önmagát. És attól kezdve sokkal kiegyensúlyozottabb is, már amennyire a helyzet engedi.

Másnap ismét beült a banda koktélozni, jól éreztem magam. Kiara életútjáról írok most, hát ez szintén érdekes egy történet, az előzőhöz képest pedig a másik véglet... Most is lehet gondolkozni, hogy ki mit tenne az ő helyében.

Harmincas hölgy, gazdag férjjel, aki ötvenes, de klassz pasi, korához képest jól néz ki. Szépen élnek, már 10 éve együtt vannak, van két csodálatos gyermekük, akik elit iskolába járnak a gazdag szülők gyermekei közé. Van vagyon, luxus, és úgy tűnik boldogok szerencsére. Ez a jobbik eset – gondoltam.

– És mi a mai terved, Kiara? Mit csinálsz délután? Mész még valahová? – kérdeztem.

– Megyek kettőre dolgozni.

– Tényleg? Hová? Hol dolgozol? – kérdeztem.

– Egy kávézóban a „Café De Paradisoban” a kikötőnél.

– Ismerem a helyet, annyira hangulatos. Mármint ezt, hogy érted? Tiéd a kávézó?

– Dehogyis. Kiszolgálok a pultban és az asztaloknál. Pincérkedem. Egy csöppet azért ezen meglepődtem…

– És szereted? Régóta ott vagy? – kérdeztem.

– Igen, szeretem. Már két éve lassan, miután a másik kisfiam is óvodás lett, kb. attól kezdve. Részmunkaidőben dolgozom, de elég is ennyi. Fárasztó két gyerek mellett dolgozni is és minden ügyet intézni a családnak, néha a férjem cégeinek is.

– Ne haragudj, ha indiszkrét vagyok. De miért nem nyitsz valami üzletet akkor inkább magadnak? Biztos nem fizetnek agyon a kávézóban, nem?

– A férjem nem ad pénzt butik nyitására, pedig az az álmom. Évek óta szeretném már... Saját tervezésű, csini, egyedi ruhák, molettebb hölgyeknek. Régóta dédelgetem ezt a vágyamat. De nem segít benne.

– De miért nem? Pedig lenne rá kereslet biztos. Gondolom, nem az anyagiak miatt nem támogat…

– Persze, hogy nem. Szerencsére nem a pénz lenne a gond.

– Akkor nem igazán értem.

– Azt mondja, nem akarja, hogy azt gondolják az emberek, hogy a pénze miatt vagyok vele. Ezért kell dolgoznom így alkalmazottként, mert így én osztom be azt, amit keresek. Nem ad túl sok készpénzt – mondta, közben saját magán is nevetve.

– Még jó, hogy a humorod megvan hozzá. Pedig gondolom, jól esne, ha támogatna az álmod megvalósításában, főleg, hogy abszolút reális és megvalósítható dologról van szó. Ráadásul lenne is miből megcsinálni…

– Persze, de hiába mondtam neki már többször is. Nem akar belevágni, szerinte nem működne. Legalábbis ezt mondja, erre fogja.

– Szerintem ez hülyeség! Tuti, hogy működne. Sok hölgy ismerősöm van, aki molettebb, mindig azt hajtogatják, hogy alig van üzlet, ahol találnak maguknak csinos ruhát. Főleg, ha még egyedi is lenne a butik arculata.

Szerintem vennék, mint a cukrot. És visszajáró vendégek is lennének egy idő után. Akkor már tényleg, miért nem kezdhetne egy kis butikba vagy saját cégbe, minthogy alkalmazásban dolgozik? Miért nem segít neki a férje? Nem tudom megérteni, akárhogy is próbáltam. Ismét hatalmi fölény vagy zsarnokoskodás lehet a háttérben? Nem tudom, nem is derült ki…

Amikor Isabella barátnőmet megismertem, körmözni ült le hozzám Santa Ponsa városában és végig beszélgettük a kb. egy óra hosszát spanyolul és angolul vegyesen. Az én Spanyolországba jutásomról, az ő kislányáról beszélgettünk. Sok minden kitisztul majd, hogy egyáltalán hogyan kerültem ebbe a csodás az országba, erre a mesébe illő szigetre. De most még Isabella története következik.

Elmondta a körmözés alatt, hogy itt él a szigeten már évek óta, a kislánya is ott volt, Lina, egy kis tünemény, hároméves, kék szemű kis szőkeség.

– Öt éve élek már itt, a férjem miatt költöztem ide – mondta ekkor spanyolul.

– Idevalósi ezek szerint?

– Nem, ő német. Ingatlanokkal és luxusautókkal foglalkozik.

– Eladás?

– Eladás is, de főleg bérbeadás.

– Értem. Jól hangzik.

– Ahhh, drága Sue… Annyi a munkája, hogy alig látom. Néha szinte elfelejtem, hogy férjnél vagyok… – mondta nevetve.

– Hahaha, gondold csak el, egyszer hazamegy a férjed, te meg halál komolyan megkérdezed, te meg ki vagy?

– Néha majdnem így is van. Öregem, ez néha esküszöm neked, a munkájának él, nem a családjának.

– Elhiszem. De lehet, hogy csak mindent meg akar adni nektek. Lina is egy cukiság, biztos jó életet akar biztosítani neki is.

– Hát igen, ez igaz. De így viszont néha olyan, mintha nem is lenne férjem.

– Gondolom…

– Néha azt kívánom, inkább lenne a pénz kevesebb, de velünk töltene több időt.

– Hm. És mondtad már neki?

– Persze… Épp csak jelbeszéddel nem ecseteltem még. De sok a munka, főleg a sportautók bérbeadása a nagy biznisz, és nem tud mit csinálni, ott kell neki lenni. Vannak ügynökei is, de mégiscsak ő a tulaj. Sokan vele szeretnek tárgyalni.

Körmözés végén, amikor épp a fényt lakkoztam a csodálatos francia körmeire, akkor a kislány visszajött a vattacukrostól és egyszer csak megszólalt.

– Anyuka, én menni akarok a trambulinra ugrálni.

– Tessék? – gondoltam. Kikerekedett a szemem. Jól hallottam? Magyarul mondta ez a kis szöszi bébi? Néha egy-egy turistára felkaptam a fejem, mintha magyar hangot vagy szót hallottam volna, de általában kiderült, hogy olaszok, csak én hallottam kissé rosszul a hanglejtést és csak káprázott a fülem. És most sem tudtam, hogy én hallok már félre vagy ez tényleg megtörténik? Spanyol nyelvről magyarra váltottam, így félve kérdeztem meg Isabellától...

– Magyarok vagytok?

– Ohhh, jéééé, na, ne már. Drága! Te is magyar vagy? Hát ezt nem hiszem el! – mondta kacagva most már ő is magyarul.

– Én sem, ezt a véletlent! Kicsi a világ – mondtam én is nevetve.

– Nahát, az bizony. De jó, úgy örülök.

– Hihetetlen!

Nagyon jót nevettünk. Ez milyen már, spanyolul és angolul beszélgettünk egy órát, mire kiderül, hogy egy országból valók vagyunk.

Na, találkoztunk is munka után még aznap este, és elkezdtünk barátkozni, ismerkedni. Beültünk egy bárba. Egy jó humorú, szép nő, szőkésbarna, vállig érő hajjal, kék szemekkel, a negyvenes évei elején. Vidám és kedves, nagyszájú. Minden héten találkoztunk és csináltunk valami közös programot. Hol Linával hárman, hol pedig ketten. Közben elmesélte, hogy a férjének két irodája van a szigeten, egy itt van Santa Ponsán és egy a főváros mellett egy kis faluban, viszont nagy a turizmus ott is, ott csak az autók bérbeadását csinálja. Idővel a férjét is megismertem, Pault, aki az elegancia és egzisztencia mintaképe volt, állandóan ingben, öltönyben járt, kimért volt és kissé komoly. Én pedig általában lazán öltöztem a tengerpartra, amit mindig meg is jegyzett, hogy állandóan csak „bikiniben” járok. Nem igazán érdekelt a véleménye, sosem szerettem az olyan embereket, akik inkább a külsőségre adnak többet, mint pl. a családi harmóniára vagy más értékekre. Viszont egyébként normális volt Paul, csak úgymond ő nagyon adott a látszatra, mindenféle téren.

Ekkor még nem tudtam, hogy később a barátságunk Isabellával még munkakapcsolattá is alakul, ő és a párom, Marcell közös céget alapítottak segítségemmel egy év múlva, de erről majd kicsit később...

Okoskodni mindig nagyon tudott Marcellem, de amikor én adtam volna neki tanácsot, azt sosem fogadta meg. Utólag jött rá mindig, hogy általában jól láttam a dolgokat és igazam volt az üzleti döntésekben. Van érzékem az üzlethez, ez a helyzet, és valahogy ő viszont sosem hozott jó döntést. Izgalmas év volt az első közös évünk Mallorcán, hamarosan kiderül miért...

Csak azt nem értem, hogy ti Férfiak??!!! Miért nem lehet azt belátni, ha egy nő jobban átlát esetleg bizonyos dolgokat? Utólag meg sírtok. Köztudott, hogy a nők egyszerre több dologra is oda tudnak figyelni. Nagyon fontos lenne az összhang egy kapcsolatban, amit most már tudok, sőt, ez elengedhetetlen. Fontos, hogy hasonlóan láss dolgokat a pároddal, és tudj hatni a másik félre oda-vissza. Persze ez csakis akkor lehetséges, ha a partner ezt hagyja és engedi. Mert te hiába akarod a harmóniát, ha a másik nem. És mindig csak te vagy a hibás. Sokan önmagukba nem néznek, csak a másikat hibáztatják és szapulják, csakis benne látják meg a rosszat vagy a problémát. Nem mondom, nőkben is van ilyen, hiszen mindenki emberből van.

Én a magam részéről már nagyon untam ebben a kapcsolatban azt, hogy mindig úgy éreztem én vagyok a férfi. Nem lehetettem igazán Nő, nem tudtam felnézni az elvileg társamra, páromra, mint Férfira. Mindig mindent én intéztem. A hivatalos ügyeket, lakásbérlést, cégügyeket, utazást. Miközben a saját köröm stylist bizniszemet is csináltam. És állandóan adjak már 20 eurót erre, meg 50 eurót arra. Rossz anyagi döntéseket hozott és nem hallgatott rám szinte soha. Egy idő után nagyon belefáradtam. Nem vágytam milliókra, de azért arra sem, hogy én tartsam el a pasimat, miközben ő 10 évvel idősebb volt nálam, egy érett férfi, és elvileg több rálátása volt a külföldi életre is, mert két országban is élt már ezelőtt. Ehhez képest nekem lett munkám szinte azonnal, ahogy a szigetre mentünk, egy hét sem kellett hozzá.

Íme, az én történetem... Az én sztorim szerelemről, bizalomról majd küzdelemről, csalódásról a másik felemben. Viszont tanultam sok minden mást is. Tanultam kitartást, ami végül meghozta az eredményt. Egy sikeres életet egy idegen országban, miközben a párom sajnos folyamatosan csak visszahúzott. Mégis kitartottam a terveim mellett, tudtam, hogy mi a célom és azt is tudtam, hogy véghez is viszem…

AHOGYAN ŐT MEGISMERTEM

Megismerkedésünk egy valószerűtlen történet. Hihetetlen, mennyire felnéztem rá a kapcsolatunk elején. Amikor megismertem, úgy éreztem, ez egy megvalósult álom. Sohasem találkoztam még ilyen férfivel, aki ennyire jóképű, magas, megnyerő és életrevaló lett volna… Ismerős neked is ez az érzés? Biztosan tudod, miről beszélek.

Éppen az internet előtt ültem otthon, egy barátokat és ismerősöket kereső oldalon, amikor írt nekem egy kedves üzenetet Marcell. Azt írta, hogy szimpatikus vagyok, tetszem neki és szívesen megismerne. Megnéztem az adatlapját. Egy magas, barna szemű, barna hajú helyes srácot láttam. Egész éjszaka beszélgettünk az oldalon. Írta, hogy külföldön él, pontosabban Dániában. Mesélt az országról, hogy mennyire csodálatos, szép vidék, és, hogy mennyire szeretett eddig ott élni, csak az időjárást unja kicsit. Már évek óta ott van, viszont egyre jobban vágyik a mediterrán térségbe, meleg, napsütötte helyre. Írt az életéről. Autók karbantartásával és festésével foglalkozik, ilyen vállalkozást üzemeltet, többen dolgoznak a cégnél, különböző munkáik vannak, a javítástól kezdve a fényezésen át az autómosásig. Én is meséltem neki a munkámról és a családomról. Én ekkor irodán dolgoztam. Késő éjszakáig beszélgettünk. Mire reggel felébredtem, üzenet várt:

– Jó reggelt! Remélem, jól aludtál! – Ő volt az.

Fura, és lehet, közhelyes is ilyet mondani, de tudtam, hogy keresni fog. Valahogy olyan egyértelmű volt ez. Valahogy egyszerűen csak tudtam.

– Neked is jó reggelt! Igen, jól pihentem, remélem, te is. Készülődök dolgozni.

– És egyébként szereted a munkád?

– Igen nagyon. Már egy éve dolgozom ennél a cégnél – meséltem.

– Erről nem is beszéltünk még. Érdekel! Mondtad, hogy irodán vagy, de pontosan hol dolgozol?

– Logisztikával foglalkozom, egy nemzetközi cégnél dolgozom, mint irodavezető.

– Jól hangzik. Biztosan érdekes a munkád...

– Igen, nagyon szeretek a papírokkal és számlákkal bíbelődni. Úgy bele tudok merülni, hogy egyszer csak már azt veszem észre, hogy reggel óta úgy eltelt az idő, hogy pár óra hossza és már rögtön négy óra, lassan mehetek haza.

– Elhiszem… és hogy jössz ki a főnökeiddel?

– Nagyon kedvesek és segítőkészek. Ha bármilyen dolgom van, el tudom intézni akár munkaidőben is, és ha előre megbeszélem velük, akkor a szabadságomat is akkor veszem ki, amikor csak akarom. Nem panaszkodhatok rájuk. Nagyon kedves emberek.

– Ez jó. Ritkán hallani ilyet manapság.

– Igen. Te mikorra mész ma?

– Fél óra múlva indulok. Épp egy kávézóban reggelizem és iszom a kávém – ekkor küldött egy fényképet magáról a kávéjával.

– Haha. Te is kapsz egy kócos képet rólam – szintén elküldtem, és szerintem mindketten jót derültünk, élveztük a reggeli könnyű beszélgetést.

Ezután indultam a munkahelyemre és kezdtem a napi feladataimat csinálni. Ebédidőben egy gyors üzenetet váltottunk. Kimentem a sarki kisboltba, vettem kakaót és péksüteményt, és amíg ebédeltem, végig azon gondolkoztam, hogy olyan sorsszerű minden Marcellal… Lehet, hogy úgy beszélgetünk egymással, mintha ezer éve ismernénk a másikat? Azt hittem ez csak mese, amikor valaki ilyet állított, eddig nem hittem benne. Eddig…

A munkaidőm végén egy barátnőm volt hozzám hivatalos körömszépítéssel egybekötött csajos beszélgetésre. Egy ideje már csinálgattam a saját körmeimet. Már az iskolában is díszítettem a többiekét körömlakkal, mostanra zselés megerősítést is alkalmaztam, főleg a saját körmömön, de időközönként egy-egy barátnőm is beesett hozzám.

Szóval vártam Adrienne-t, akivel tinédzser korunk óta ismertük egymást, egy táncklubba jártunk és egy bandába verődve szórakoztunk. Azóta is barátnők vagyunk, és azok maradunk is örökre, akárcsak Anettel és a többi táncsulis lánnyal. Vannak emberek, akik szinte gyerekkorunk óta végig kísérik az életünket. Ők azok a barátok és barátnők, akik akkor is ismertek és szerettek minket, amikor még nem tudtuk, hová tartunk, és majd kik leszünk. Végig mellettünk, az utunkon pedig támogatnak, bennünket bárhová is vigyen az élet. Ez az igazi barátság!

– Szia, drágám…

– Szia. De jó, végre beszélgetünk egy kicsit. Mikor is találkoztunk utoljára?

– Régen, szerintem van már vagy másfél, két hónapja.

– Az lehet…

– Kérsz egy kávét vagy üdítőt? Én egy teát iszom.

– Azt én is elfogadok. Köszi – mondta Adri.

Miközben elkészítettem a teát, elmeséltem neki, hogy megismertem egy pasit az interneten.

– Na és, hogy hívják? – kérdezte.

– Marcell a neve. Nagyon helyes, vagány srác...

– Hát, nem tudom. Ezek a netes ismerkedések mennyire szoktak jól elsülni.

– Azt én sem. De legalább nem unatkozom, az biztos. Nagyon szimpatikus.

– Megmutatod?

Megmutattam neki és közben elkezdtem szépíteni a körmeit és Marciról is többet mesélni neki.

– Képzeld el, hajnalig beszélgettünk. Olyan, mintha ezer éve ismerném.

– Hagyjál már… Ez olyan közhelyes.

– Deee, tényleg. Tudom, hogy annak hangzik, de ezt érzem.

– Na, majd meglátjuk mi sül ki belőle. Azért sokat ne várj ettől.

– Na és te, hogy vagy? Milyen az új munkahelyed?

– Sokat vezetek és tárgyalok, de nagyon szeretem amúgy.

– Még mindig sokat túlórázol?

– Igen, de kifizetnek mindent normálisan. Ha így maradnak a dolgok, akkor hosszútávra tervezek itt. Élvezem és jó a közeg is.

– De jó… Nagyon örülök neki. Ritka a normális kollektíva.

Miután készen lettek a csodás körmei, még beszélgettünk. Felelevenítettük a régebbi éveket, amikor a táncklubba jártunk. Latin és modern táncokat tanultunk csoportokban, és országos versenyeket nyertünk. Sok fellépésünk volt, különösen nyaranta. Szépségversenyeken is felléptünk, volt, hogy beneveztem, és annyira örültem, amikor megnyertem, nem is számítottam rá. Fantasztikus évek voltak azok is, sok szép élménnyel lettünk gazdagabbak.

Ettől kezdve napi szinten be kellett számolnom neki, hogy hogy állunk Marcival. Teltek múltak a napok, és mi le sem szálltunk egymásról. Kb. két hét múlva telefonszámot cseréltünk és minden este pontban 7 órakor megcsörrent a telefonom és órákat beszélgettünk. Minden nap alig vártam, hogy este 7 legyen. Beszélgettünk… Ki mit tervez a jövőre nézve. Kivel mi történt aznap. Múltbéli dolgokról meséltünk egymásnak. Továbbá országokról, kormányzatról... Annyira csodálatos esték voltak. Fantasztikus időszak volt ez. Mindketten vágytunk a másikra, de valahol mégis ott volt egy kérdőjel. Lehet ebből valaha komolyabb? Így mégis hogyan? Országok választottak el minket egymástól. Mindkettőnket az adott helyhez kötött az életünk. Tudtam, hogy mégha országot váltana is, az nem Magyarország lenne, legalábbis még jó ideig nem. Egyelőre nem itthon tervezett. Rengeteget nevettünk. Imádtam a hangját. Mély, reszelős hangjával úgy tudott nevetni, hogy szinte beleborzongtam. Láttam magam előtt, ahogy szép, telt szája mosolyra húzódik és fülig érő vigyorral nevet. Az idő szinte repült nap, mint nap. Két hónapja beszélgettünk és telefonálgattunk, amikor egyik este egy kijelentést tett.