Írta: Bal Khabra

A mű eredeti címe: Spiral

Fordította: Németh Anikó

Szerkesztő: Pócsi-Fodor Petra

Nyelvi korrektorok: Karakai Eszter, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Bal Khabra, 2023

© Németh Anikó

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Sandra Dijkstra Literary Agency engedélyével készült.

Borítóterv: Leni Kauffman

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 690 209 4 (epub), kiadói kód: MX-3054e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Fényforrás vagy ebben a világban, és ne pazarold magad olyanokra, akik nem látják!

Találd meg azokat az embereket, akik igen!

LEJÁTSZÁSI LISTA

TAKE CARE | Beach House

WASH. | Bon Iver

FALLEN STAR | The Neighbourhood

WILLOW | Taylor Swift

SATURN | SZA

RYDER | Madison Beer

CRY BABY | The Neighbourhood

MATILDA | Harry Styles

BE MY BABY | The Ronettes

WHEREVER YOU GO | Beach House

MOONLIGHT | Chase Atlantic

STARGIRL INTERLUDE | The Weeknd ft. Lana Del Ray

BE HONEST | Jorja Smith ft. Burna Boy

LET THE LIGHT IN | Lana Del Ray ft. Father John Misty

FADE INTO YOU | Mazzy Star

REDBONE | Childish Gambino

EVERYWHERE, EVERYTHING | Noah Kahan

REAL LOVE BABY | Father John Misty

LOVE GROWS (WHERE MY ROSEMARY GOES) | Edison Lighthouse

FOLDIN CLOTHES | J. Cole

1 | ELIAS

A TORONTO THUNDER SZTÁRJA ROSSZUL JÁTSZIK, DE BUKNAK RÁ A NŐK!

Újoncnak lenni az NHL-ben épp olyan nehéz, mint amilyennek gondolná az ember. Csakhogy olyan NHL-újoncnak lenni, aki folyton szerepel ugyan a médiában, de még egyetlen gólt sem sikerült lőnie ebben a minőségében, még ennél is nehezebb.

A szálloda halljában számtalan magazin közül lehetett válogatni, de a dohányzóasztalon heverő példány címlapján történetesen az én nevem szerepelt. Egy elmosódott fényképen, amely egy éjszakai klubból távozó nőalakról készült, és a háttérben én vagyok látható. Azon ritka alkalmak egyike volt ez, amikor hagytam magam rábeszélni, hogy én is megünnepeljem a győztes mérkőzésünket, és így történt, hogy egy nő társaságában mutatkoztam egy nyilvános helyen. Ha a paparazzók vették volna a fáradságot, hogy utánanézzenek, akkor megtudhatták volna, hogy ez a bizonyos nő nem más, mint Brandy, a csapatunk hivatalos fotósa. Akkor épp felajánlottam neki, hogy hazaviszem, és a legkevésbé sem számítottam arra, hogy valaki lesifotókat készít rólunk közben.

Nem mintha szándékosan kerültem volna a bulikat és a kiruccanásokat, de nem könnyű olyasvalamit ünnepelni, amiben nemigen volt részem. Ehelyett inkább visszanéztem a mérkőzéseket, és elemeztem a hibáimat, hogy feltérképezzem, mi az, ami akadályozhat abban, hogy megszerezzem hivatásos sportolói karrierem első gólját. És pontosan ez volt az, amit ma estére is terveztem.

Igen ám, csakhogy most Dallasban tartózkodtunk, és még mindig a szálloda halljában voltam, arra várva, hogy elkészüljön a szobám és becuccolhassak. Annak ellenére, hogy tudtam, ezt nem tanácsos megtennem, közelebbről is szemügyre vettem ezt a bizonyos magazint, és bogarászni kezdtem az alcímeket.

WESTBROOK RÁCÁFOL A HÍRNEVÉRE? ÚJABB ELHIBÁZOTT IGAZOLÁS A TORONTÓNÁL?

– Mr. Westbrook?

A nevemet hallva ledobtam a magazint, mintha valamiféle tiltott dolog olvasásán kaptak volna, és elindultam a recepcióspult felé. Miután megköszöntem a portásnak a szobakulcsot, nem túl diszkréten rám kacsintott, amitől zavarba jöttem. Próbáltam nem gondolni erre a furcsa interakcióra, és beszálltam a liftbe, majd felmentem a szobámba. Becsúsztattam a kulcskártyámat az ajtónál lévő résbe, és egyetlen pillanatot sem vesztegetve, egyenesen a fürdőszoba felé vettem az irányt.

A forró víz jótékonyan hatott: ellazította merev hátizmaimat és segített kimosni a fejemből a hülye magazin körül forgó gondolataimat. Miközben még gomolygott körülöttem a gőz, lekaptam egy törölközőt, és a derekam köré tekertem. Egy másikból turbánt kötöttem a fejemre. Már alig vártam, hogy bebújhassak az ágyba, és végignézhessem a mérkőzés legfontosabb pillanatait, de megtorpantam, amikor észrevettem, mi van az ágyamban. Vagyis pontosabban, ki.

Mi a fasz?

A törölközőt szorosra fogtam a derekam körül, majd hátráltam néhány lépést.

– Bocsánat, tévedésből rossz szobakulcsot kaptam volna?

Dehogy, szó sincs róla. Ebben egészen biztos voltam, hiszen a poggyászom itt pihent, mindössze két lépésre tőlem. És most hirtelen értelmet nyert a portás cinkos kacsintása. Az ágyamban fekvő nőalak hosszú, szőke haja hullámokban terült szét az arca körül, az ajka vörös volt, és tökéletes fogait kivillantva mosolygott rám. A szálloda által biztosított fürdőköpenyek egyikét öltötte magára, abban feküdt előttem a hatalmas franciaágyon. A paplanon a minibárból származó, félig-meddig már elfogyasztott snackek zacskói hevertek szétszórva körülötte.

– Nekem tökéletesen megfelel ez a kulcs.

Pajzán mosollyal felült az ágyamban, és ettől elfogott a nyugtalanság.

– Nem tudom, kit keresel, de biztosan nem engem.

– Bízz bennem…! – Szemével végigpásztázott, feltérképezve a felsőtestem minden egyes négyzetcentiméterét, majd a hasamra szegezte tekintetét, ahonnan még nem töröltem le a bőrömre tapadt vízcseppeket. – Te vagy Eli, ugye?

Ha ez valamiféle ugratás akar lenni, akkor kinyírom a csapattársaimat.

– Arra gondoltam, biztosan szeretnéd megünnepelni a ma esti győzelmet – dorombolta érzéki hangon. Felkelt az ágyból, és tett egy lépést felém.

Az egyetlen okom az ünneplésre az lett volna, ha szereztem volna legalább egy gólt, de ez még nem történt meg. Hátrébb léptem, majd az ajtó felé vettem az irányt.

– Biztos vagyok benne, hogy találsz valaki mást, akit érdekel az ajánlatod.

Erre olyan magasra szaladt a szemöldöke, hogy ebből arra következtettem, még soha nem mondtak neki nemet. Azonban hiába utasítottam vissza, nem az történt, amit reméltem: nem öltözött fel és nem is távozott. Így hát sarkon fordultam, és én sétáltam ki a szobából. A folyosón, anyaszült meztelenül, ha a derekam köré tekert törölközőtől eltekintek, egyenesen a szomszédos szoba felé vettem az irányt. Aiden és én mindig egymás közelében szállunk meg, mivel az újoncok legtöbbször párban vannak, és reméltem, hogy még ébren van.

Aiden Crawford, aki a legjobb barátom és egyúttal a csapattársam is, teljesen más, mint én. Az első gólját profiként már abban a pillanatban megszerezte, amikor az első meccsünkön jégre léphetett. Másnap este követte a második pontszerzése, amihez én adtam neki a gólpasszt. Azóta, hogy leigazolt a Toronto Thunderhez, sztárrá lépett elő, és én a lehető legbüszkébb voltam rá ezért. De Aiden nem az a fajta srác, aki minden egyes gólja után bulit rendez. Az ambíciói túlmutattak egy-egy mérkőzésen, és ez a törekvése azóta rendületlen volt, hogy a Dalton Egyetem csapatkapitányaként vezetett minket.

Szóval, most éppen abban reménykedtem, hogy ő sem állt neki bulizni, mert nem egy szállóvendég sétálgatott ezen a folyosón, és az egyikük különös érdeklődést mutatott félmeztelenségem iránt. Ha pedig valaki felismer, akkor biztosra vehetem, hogy hamarosan kattogni fognak körülöttem a fényképezőgépek.

– Aiden!

Hangosabban kopogtattam, mint az indokolt lett volna, de csak még több szempár szegeződött rám, mint eddig, mert kinyílt a lift ajtaja, és újabb vendégek szálltak ki belőle. Hát ez fantasztikus!

Miközben ismét bekopogtattam, kinyílt az ajtó, és Aiden érdeklődve nézett rám.

– Mi a gond?

Még mielőtt elmagyarázhattam volna a helyzetet, észrevettem, hogy a nő, aki miatt idemenekültem, kisétál a szobámból, és a folyosót fürkészi.

– Ez.

A nőre mutattam, és benyomultam Aiden szobájába.

– Már megint?

Aiden elnevette magát és becsukta az ajtót mögöttem. Láttam, hogy a kezében van a telefonja, és a barátnőjével, Summerrel videóchatel.

– Szia, Brooksy!

Summer integetett nekem a képernyőn keresztül, én pedig visszaintegettem, és kissé szorosabbra húztam magam körül a törölközőmet.

Bár Summer valószínűleg immunis minden ilyesmire, és már eddig is több félmeztelen férfitestet látott, mint amennyire számított, amikor az év elején elkezdett randizni Aidennel. Nagyon jó barátok lettünk azóta, és úgy éreztem, semmi sincs, amit ne tennék meg érte.

– Neked biztonságra van szükséged, haver – állapította meg Aiden. – Tuti, hogy azok a vendégek odakint a folyosón már így is lefényképeztek.

Leültem az ágyára, és vesztesen hátravetettem a fejem a támlának. Sohasem vágytam másra, mint arra, hogy profi hokis lehessek, de most úgy éreztem, mintha ez az álom kicsúszna a kezeim közül. Az intenzív figyelem és a véleménynyilvánítások még nem is zavartak volna annyira, ha nem lett volna nagy a nyomás rajtam. Így azonban olyasfajta terhet jelentett számomra, amely akadályozott abban, hogy azzal foglalkozzam, amiben mindig is a legjobb voltam.

– Eli most gyakorlatilag szexblokkolt minket? – kérdezte Summer.

Aiden megvonta a vállát, majd a telefon képernyőjére vigyorgott:

– Én továbbra is benne vagyok, ha te is.

Felnyögtem. Abban reménykedtem, hogy ha már hosszú távú lesz a kapcsolatuk, megkímélnek attól, hogy a szemem láttára mutassák ki gyöngéd érzéseiket és vonzalmukat.

– Azt hiszem, ezt most kihagyom.

Summer felnevetett.

– Jó szórakozást a pizsamapartin!

A tenyerembe temettem az arcomat.

– Hogyan tudnék a játékra koncentrálni, miközben tudom, hogy holnap reggel ezzel a hírrel a címlapokra fogok kerülni?

Aiden ledobta a telefonját az éjjeliszekrényre, majd szánakozó pillantást vetett rám. Pontosan olyat, mint minden egyes alkalommal, amikor arra számított, hogy valami hülye helyzet fog előállni.

– Ez aztán a pech, haver! Egész egyszerűen nem tudom elhinni, hogy az emberek beveszik ezt az „aranyifjúból lett playboy” dumát!

Ugyanis váratlan fordulatot vett egy, a csapatunk által közzétett videó, amely futótűzként terjedt el. Tétován ugyan, de beleegyeztem, hogy megörökítem filmfelvétel formájában egy NHL-újonc életének egy napját, és a rajongók imádták. Nem vagyok benne biztos, hogy a sok baki miatt találták-e annyira érdekesnek, vagy inkább a felvételen rögzített edzésprogramom bizonyult ennyire inspirálónak. De amint a média rájött, hogy mire vágynak a szurkolók, ők még többet akartak. És amikor már két mérkőzés is lement, és továbbra sem volt felmutatható eredményem a statisztikákban, elkezdtek záporozni rám a kritikák. A szüleim összeköttetéseinek tulajdonították azt, hogy az NHL leszerződtetett, és megkérdőjelezték a tehetségemet, és történt mindez néhány nap leforgása alatt. A kedvelhető újoncból gazdag playboy lett, akinek egyetlen célja volt: az, hogy lefeküdhessen valakivel.

– Az én hibám. Vissza kellett volna utasítanom a sajtó megkeresését, amikor még volt rá lehetőségem.

Amikor a közösségimédia-csapatunk megkeresett további ötletekkel a tartalmat illetően, akkor mondhattam volna nemet is. Azonban mivel úgy gondoltam, hogy ez inkább jót tehet az imázsomnak, mintsem ronthatja azt, voltam olyan ostoba, hogy rábólintottam.

– Ettől függetlenül is rábeszéltek volna. Szükségük van anyagokra a mérkőzésekről, különösen azért, mert tavaly visszaesett a nézettség.

Sóhajtottam.

– „Helyes fiú, jó hokis, mégsem képes gólt lőni.” Már látom, hogy ez lesz a következő szalagcím.

– Rengeteg gólpasszod volt már. Hidd el nekem, a gól is össze fog jönni! – biztatott. – Csak találj valamit, ami felszabadít, hogy ne görcsölj rá annyira! Szabadulj meg a nyomástól, ami rád nehezedik!

– Könnyebb mondani, mint megtenni. Nem lehet mindenkinek olyan barátnője, mint Summer – motyogtam.

Erre elmosolyodott.

– Ez igaz, de a média engem is csak Summer édesapja miatt hagy békén. Ő rögtön véget vetett a pletykáknak, még mielőtt próbálkozhattak volna valamivel.

Summer édesapja komoly tekintéllyel bír, és szerepel az NHL Hírességek Csarnokában. Mindannyian eléggé megrökönyödtünk, amikor személyesen is találkoztunk vele a legutóbbi Frozen Fouron.

– Akkor talán vele kellene randiznom – dobtam fel az ötletet.

Aiden elnevette magát, és felém dobta a melegítőjét.

– Sok szerencsét hozzá!

Miközben belebújtam a tőle kapott melegítőbe, rezegni kezdett a telefonom, és láttam, hogy egy üzenetem érkezett az edzőnktől. Ez már a hatodik volt, amelyben emlékeztetett a holnapi eseményre. Készen kell állnunk a licitálásra, ami azt jelenti, hogy a csapat randevúkat árverez a játékosokkal.

– Elmész a holnapi adománygyűjtésre? – kérdezem Aidentől.

– Ez kötelező program. Az egész klub ott lesz.

Remek!

A REGGELI REPÜLŐUTUNK vissza Torontóba eseménytelenebbül telt, mint vártuk. Nem szóltak újabb szalagcímek rólunk, és nem vártak sehol meglepetésszerűen a rajongók. A szálloda vezetősége még bocsánatot is kért, amiért felengedték azt a bizonyos nőt az emeletre, de nem tudhatták, hogy nincs közöm hozzá, mert a recepción a menyasszonyomként mutatkozott be.

A jelek szerint, minden egyes mérkőzésünkre eljött, akár hazai pályán, akár idegenben játszottunk. Az elkötelezettsége a sportág iránt még akár dicséretes is lehetett volna, ha nem éreztem volna annyira hátborzongatónak.

Az ingem gallérját fojtogatóan szűknek éreztem, amikor megérkeztünk a helyszínre.

– Nyugi, haver!

Aiden figyelmeztetően megbökött, hogy ne babráljam tovább a galléromat.

– Már csak néhány óra van hátra, aztán indulhatunk is!

– Ezt most azért mondod, mert nem te vagy az, akit mindjárt árverésre bocsátanak!

A jótékonysági árverést minden áldott évben megtartották, és mivel jellemzően idősebb hölgyek szoktak licitálni, a PR-csapatunk úgy gondolta, jó ötlet lenne engem is bedobni. Vagy ez volt az igazság, vagy inkább csak az újoncoknak kijáró vegzálás áldozata lettem. Aiden a barátnőjére hivatkozva kimentette magát.

– Jól van, tartom érted a hátamat, de tudd, hogy nagyon boldoggá fogod tenni valakinek a nagymamáját – mondta széles vigyorral.

Épp forgattam miatta a szemem, amikor az edzőnk odalépett mellém. Már a puszta feltűnése is elég volt ahhoz, hogy pánikba essek.

– Westbrook. Egy pillanatra, kérlek!

A bárpult felé mutatott.

Nem kellett zseninek lennem ahhoz, hogy rájöjjek, miről van szó.

Amikor csatlakoztam hozzá az asztalnál, letette a telefonját, és egy cikket meg az azt illusztráló fényképet mutatta nekem, amelyen a tegnap esti fiatal nő egy szál fürdőköpenyben távozik a szállodából. És volt még egy másik fotó is az arcomról egy újabb szalagcím alatt.

A TORONTO THUNDER ÚJONCA KIRÚGOTT A HÁMBÓL

Most komolyan? Képesek kifejezetten azért alkalmazni egy firkászt, hogy ilyen cikkeket írogasson?

– Nem szoktam ilyen baromságokat olvasgatni, de amikor a klub igazgatója rákérdez, hogy az újonnan leigazolt játékosom miért szerepel ilyen gyakran a magazinokban, miközben a pályán nincs felmutatható eredménye, akkor nincs más választási lehetőségem.

A francba! A klubunk igazgatója, Marcus Smith-Beaumont kemény fickó volt. Az nem kifejezés! Ha már hozzá is eljutottak ezek a hírek, akkor biztosra vehettem, hogy terítékre kerültem az igazgatótanács előtt – márpedig ők azok, akik eldöntik, hogy érdemes volt-e kiadniuk értem annyi pénzt, amennyibe a leigazolásom került.

Amikor először szóba jött, hogy leigazolhatnak, eljutott hozzám egy pletyka, miszerint a klubigazgató eleve ellenezte az ötletet, hogy leszerződtessenek a Thunderhöz. Korántsem volt bevett gyakorlat ugyanis az, hogy egyazon szezonban két játékost is leigazoljanak ugyanarról az egyetemről, de nem ez volt az első alkalom.

– Ha csak ezt a hónapot nézzük, akkor is több hasonló bulvárcikk jelent meg rólad. Ha érdekelnek az ilyesfajta könnyed olvasmányok, tessék, itt vannak!

Valahogy mégsem éreztem annyira indulatosnak a szavait, mint ez indokolt lett volna. Egyes-egyedül én voltam az, aki ártott az újoncok imázsának, és ennek biztosan nem örülnek a klubnál.

– Újabb botrányba keveredtél, és a legutóbbi meccsen sem lőttél gólt. Nem tudom, hány sajtóértekezletet leszünk képesek kézben tartani, ha továbbra is ilyen botrányok öveznek.

A pultos itallal kínált, de nemet intettem.

– Ez az egész csak kitaláció. Fogalmam sincs róla, miért forgatják ki a történteket.

– Mert annyira népszerű lettél mostanra. Kikerült rólad az a videó a közösségi oldalakra, és az emberek még többet akarnak belőled. Ez egyfelől nagyon hatásos reklámként működik, de biztosan nem fog jót tenni a sportpályafutásodnak, ha úgy tekintenek rád, mint a következő playboyra.

– De én nem ilyen vagyok.

– Ebben én is biztos vagyok, de a ligát semmi más nem érdekli, mint a szurkolók véleménye. Úgyhogy muszáj összekapnod magad, és gondoskodnod arról, hogy rajtad kívül senki más ne tartózkodjon a szállodai szobádban.

Beletúrtam a hajamba, és úgy éreztem, mindjárt szétszakad a fejem.

– Értem.

– Lődd be végre azt az első gólt, és akkor lenullázódik a rólad szóló bulvárcikkek jelentősége! Ne kényszerítsd olyan helyzetbe a klubodat, hogy megkérdőjeleződjön, jó döntés volt-e egyáltalán leszerződtetnünk téged. Te egy stabil és jó játékos vagy, Eli, ezért egyelőre kezeskedem érted, de nem állhatok ki továbbra is melletted, ha nem támasztod alá ezt az eredményeiddel.

Elvette az italt, amelyet az imént visszautasítottam, egy hajtásra fenékig itta a poharat, majd faképnél hagyott. A szavai ott visszhangzottak a fejemben, miközben üres poharak csörömpöltek körülöttem. A rám nehezedő nyomás elviselhetetlen volt.

Úgy éreztem, ha csak még egy másodperccel tovább ott maradok, akkor szétrobban a fejem. Nem időzhettem itt addig, hogy kiderüljön, így lesz-e, úgyhogy menekülőre fogtam. Elindultam a kétszárnyú ajtó felé, és közben intettem Aidennek, jelezve, hogy egy kis nyugalomra van szükségem.

És arra is, hogy megtaláljam a megoldást az összes problémámra.

2 | SAGE

A REMÉNYVESZTETT BALERINA.

Valahonnan már ismerős volt ez a helyzet.

– Felvételre csak tavasszal fogunk ismét sort keríteni. Jelenleg nincs szükségünk több háttértáncosra.

Aubrey Zimmerman sietős léptekkel robogott át az üvegtáblás forgóajtón.

Mármint, csak jövőre? Addigra véget ér egy teljes évad. Még egy évvel idősebb leszek. Még egy halom kifizetetlen számlát gyűjtök. Még egy év telik el ugyanúgy.

Egy összeroppant, lecsúszott balerina. Hát ez nem valami ígéretes.

– Mr. Zimmerman, azért jöttem ide, hogy pályázzak a hattyúkirálynő szerepére.

Vagy meghallotta a hangomból sugárzó kétségbeesést, vagy annyira váratlanul érte és zavarba ejtette a kijelentésem, hogy az késztette megállásra. A tekintetemet kopaszodó tarkójára szegeztem, amelyen megcsillant a napfény. Az éveket tekintve nem lehetett öreg, de túlságosan lestrapáltnak nézett ki ahhoz képest, hogy mindössze harminc-egynéhány volt. Gondoltam, ennyire megviseli az embert, ha éveket tölt el ebben a szakmában. Néha úgy éreztem, hogy többé-kevésbé már én is ezen az úton járok.

Amikor megfordult, olyan ívbe húzódott az ajka, hogy érdeklődve megbillentettem a fejem, hátha ki tudom venni, mit jelenthet ez nála. De aztán olyan hang hagyta el a száját, amitől addig egyenesen tartott vállam hirtelen előregörnyedt.

Aubrey Zimmerman ugyanis csak nevetett rajtam.

– A hattyúkirálynő szerepére? Ezt nem hiszem el! Képes megállítani a Nova Balettszínház művészeti igazgatóját azzal, hogy igényt tart A hattyúk tava főszerepére?

Nos, most, hogy kimondta, valóban nevetségesnek hangzott. De még a szavaiból csöpögő mély megvetés ellenére is álltam a sarat. Három órámba telt, hogy egyáltalán eljussak erre a meghallgatásra. Három. A férfi, aki mellettem ült a buszon, meg volt fázva, és most már biztosra vettem, hogy elkaptam tőle, amikor rám tüsszentett. Mintha csak végszóra történt volna, végigfutott rajtam a hideg. Bár lehetséges, hogy csak Zimmerman jeges tekintete váltotta ki belőlem ezt a reakciót.

– Igen – nyögtem ki végül.

Reméltem, hogy visszanyert büszke testtartásommal még sikerül magabiztosságot sugároznom, mert az arckifejezésemen sajnos nem sikerült uralkodnom.

Elnevette magát.

– Ígérem, hogy szólni fogok önnek, ha már ott tartok, hogy elfogadjam az utcáról beesett névtelen senkik felajánlkozását. Mindenesetre köszönöm, hogy megnevettetett. Erre már égető szükségem volt.

A telefonja megcsörrent, de még mielőtt fogadta volna a hívást, utamra bocsátott azzal, hogy sohasem szokott csak úgy az utcáról behívni bárkit is egy meghallgatásra. Huntsville volt az egyetlen olyan város, ahol nyílt meghallgatást tartottak, mert a torontóiakra csak az általuk meghívottakat várták. Ezért döntöttem úgy, hogy két órával korábban érkezem, de így is várakoznom kellett az épület körül kígyózó sorban. Mire eljutottam az ajtóhoz, már véget ért a meghallgatás. Nekünk, a kint rekedteknek pedig nem ajánlottak fel más időpontot.

Ingerültségtől lángolt a gyomrom, miközben egyre távolodó alakjára szegeztem a tekintetemet. Kopaszodó feje és egyenes válla látványa beleégett az emlékezetembe. Legalább lett egy új sziluett, amely táplálja az alvásparalízis démonomat.

Odakint a járókelők közül néhányan szánakozó pillantást vetettek rám, és ez csak tovább rontotta a helyzetemet. Korábban ugyanilyen reakciót kaptam odabent a rendezőasszisztenstől.

Úgy tűnt, semmivel sem sikerült meggyőznöm a hölgyet arról, hogy engedjen be a meghallgatásra, még azzal sem, hogy elpanaszoltam neki, milyen viszontagságos utat kellett megtennem idáig, arról nem is beszélve, hogy előadtam neki, hogy gyermekkorom óta olthatatlan rajongást érzek a balett iránt. Ez volt pedig az a történet, aminek köszönhetően tavaly sikerült bekönyörögnöm magam egy téli művészeti bemutatóra, és reméltem, hogy ez a trükköm most is működni fog. Csakhogy azt a bemutató-sorozatot középiskolákban és főiskolákon tartották, nem pedig egy színházban. Úgyhogy nem volt éppen egy nagyszabású produkció.

– Elnézést kérek.

Ez a hang kizökkentett a gondolatmenetemből. Odafordulva egy blézert és ceruzaszoknyát viselő nőt pillantottam meg, aki intett felém.

– Azt hiszem, ezt te ejtetted el – mondta, és egy papírlapot tartott elém.

Elvettem tőle, és ránéztem. Ismerős, vastag betűkkel nyomtatva a nevemet láttam a lap tetején.

– Ez az önéletrajzom. Az asszisztens azt mondta, hogy hagyjam ott az előtérben az íróasztalon.

Erre ő is szánakozó tekintettel nézett rám.

– A padlón találtam a szelektív kuka mellett – tájékoztatott együttérző hangon.

A szavai úgy értek, mintha valaki tőrt döfött volna a szívembe. Artikulálatlan hang szakadt ki belőlem, amely félig nyöszörgés, félig nyögés volt. Közben igyekeztem mosolyt erőltetni magamra, hogy eltereljem a figyelmét arról, hogy milyen görcsösen markolom az önéletrajzomat.

– Tudod – kezdte suttogva, és óvatosan körbepillantott –, a színház részéről pusztán formaság, hogy meghirdeti ezeket a meghallgatásokat. Többségében olyan balerinákat vettek fel ebben az évadban, akiknek komoly követőtáboruk van a közösségi oldalakon.

Leesett az állam a megdöbbenéstől. Ezek szerint a népszerűségük alapján választják ki a táncosokat? És ez hogyan férhet össze az etikával?

– Te egy nagyon eltökélt táncosnak tűnsz, ezért is szerettelek volna figyelmeztetni erre – mondta, majd sietős léptekkel otthagyott.

A figyelmeztetése hatására csak még jobban felerősödött bennem a fatalitás zsigeri érzése. Az én kilencvenhárom követőm akkor semmit sem nyomhat a latban. Ha itt valóban a médianépszerűség az a szempont, ami alapján felvesznek valakit, akkor aligha érdekli őket, hogy mennyire vagyok alkalmas a szerepre. Marcangolta a lelkemet a kétségbeesés, miközben összegyűrtem és a szemétbe dobtam az önéletrajzomat, aztán elindultam a pályaudvar felé. Most még sikerült magamba fojtanom a könnyeimet, de biztosra vettem, hogy este, amikor beállok a zuhany alá, patakokban hullanak majd. Csak az zökkentett ki ebből a depressziós gondolatmenetből, amikor megcsörrent a telefonom.

– Lenne egy sürgős munkám számodra.

A nagybátyám keresett.

– Bébiszitterkednem kellene a játékosaid körül? Nagyon aranyos kiskölykök, de tudod, az egyik megharapott a múltkor, és még mindig látszik a helye az ujjamon.

A diplomám megszerzése után kétségbeesetten nekiláttam állást keresni, de aztán hidegzuhanyként ért, amikor rá kellett döbbennem, hogy még egy üzleti diplomával sincs esélyem elindítani a pályafutásomat a munkaerő-piacon. Éljen az egyetemi oktatás!

Így történt, hogy a nagybátyám, aki az NHL-nél dolgozik, felajánlotta a lehetőséget, hogy az alapszakaszban asszisztáljak neki a hokicsapata körül. Beleértve lényegében a bébiszitterkedést, a kutyáikra való vigyázást, no meg azt is, hogy tavaly egy alkalommal még főzhettem is a játékosainak.

Tény, hogy soha többé nem kértek arra, hogy ezt tegyem.

– Ezúttal nem erről lenne szó – nevette el magát. – Szükségünk lenne egy táncosra a ma esti jótékonysági estünkön. Az utolsó pillanatban lemondta valaki a fellépést, én meg arra gondoltam, talán örülnél egy olyan lehetőségnek, amikor azt csinálhatod, amit szeretsz.

A nagybátyám mindig is támogatta a balett-táncosi pályámat. Amikor még fiatalabb voltam, rettegtem attól, hogy nagyobb közönség előtt lépjek fel, mert nem voltak ott a szüleim, akik drukkoltak volna nekem, de ő mindig, minden egyes alkalommal eljött a fellépéseimre.

– Köszönöm, de nem érzem magam eléggé motiváltnak ehhez…

– Ezer dollárt kaphatsz egy harmincperces előadásért.

Hirtelen kiszáradt a torkom, és bennem akadt a szó. Ennyi pénzt keresni mindössze fél óra alatt? Ugyan bátortalan vagyok, de hülye nem.

– Ott leszek – ígértem meg.

Jelenleg az egyetlen bevételi forrásomat a balettórák jelentették, még az egyetem mellett elkezdtem ugyanis oktatni. De így sem sikerült igazán megvetnem a lábamat és beindítanom a karrieremet, mert kínosan kevesen jelentkeztek a meghirdetett tanfolyamaimra. Miért járatná valaki a gyerekeit balettre olyasvalakihez, aki még kezdő és mindig is csak statisztaszerepeket játszott, ha választhat olyan tanárt is, aki már tapasztalt oktató, és számos főszereppel dicsekedhet?

– Átküldöm neked a címet üzenetben.

Rákerestem a hozzám legközelebbi Uberre, mert aligha szeretnék három órán át buszozni oda ma este. Különben is, az a pénz, amit keresni fogok ezzel a fellépéssel, bőven elég ahhoz, hogy most az egyszer megengedhessem magamnak.

Megjegyzés a jövőre nézve: Egy rossz helyzetből nem feltétlenül következik az, hogy az egész napod pocsék legyen.

ÓRÁKKAL KÉSŐBB MÁR ELMERÜLTEM a kulisszák mögötti világban, ahol mindenki suttogva beszélt és a fellépés előtti utolsó perceket kihasználva még egyszer átgondolta a szerepét. És eközben azon kaptam magam, hogy a civil ruháimmal együtt a mai visszautasítás terhétől is sikerült megszabadulnom. Miközben belebújtam a dresszembe, majd a lábamra húztam a balettcipőmet, jóleső bizsergés járta át a testemet, ahogy már csak a jelre vártam.

Ekkor felcsendültek Ravel Bolérójának első finom taktusai. Követtem a balettkar többi táncosát a színpadra, és beálltam a helyemre a második sor mögé. Láttam a nézők sziluettjeit a fából készült színpadot megvilágító reflektorok fényében, és átadtam magam az egyetlenegy közegnek, amely mindig is menedéket kínált nekem. A gondolataim mintha köddé váltak volna, úgy foszlottak szét, miközben tökéletes formációt alkotva siklottam a színpadon a többi táncossal, minden egyes lépésüket követve a koreográfia szerint, amelyet alig egy órával ezelőtt gyakoroltam be.

Különleges tehetségem van ahhoz, hogy gyorsan megtanuljak teljes koreográfiákat, és minden bizonnyal ezért volt annyira biztos a nagybátyám abban, hogy képes vagyok és hajlandó is leszek beugrani az utolsó pillanatban kiesett táncos helyére. Igyekeztem a zenére koncentrálni, de a tekintetemet a közönségre szegeztem közben, hogy láthassam őt. Lehet, hogy még mindig bennem lakozik az a nyolcéves kislány, de amikor megpillantottam a nagybátyámat a színpad bal oldalán, elég közel ahhoz, hogy az erős fények ne takarják el előlem, önkéntelenül elmosolyodtam.

A tánckar a záróképhez készült, és ahogy közeledett a finálé, már csak a grand jeté és néhány emelés volt hátra, a színpadi látványt a hullámzó tütük és a kecsesen egyensúlyozó balerinák tették teljessé. A felhangzó taps visszazökkentett a valóságba, és valahol a lelkem mélyén úgy hittem, hogy Aubrey Zimmermannak tudnia kellene, hogy nem adom fel egykönnyen.

Amikor lehullott előttünk a függöny, bátorító szavak és pacsizások következtek, és elfogott ugyanaz az izgalom, amit először még nyolcéves koromban éreztem, amikor rátaláltam a balettre.

Egészen addig csak olyan dolgokra figyeltem, mint hogy elvégezzem a házimunkát, és az öcsém, Sean, mindent megkapjon, amire csak szüksége van. Azt hiszem, ez a fajta felelősségérzet annak a jele, hogy érett vagy az életkorodhoz képest. Legalábbis ezt mondta nekem minden felnőtt, akivel csak találkoztam. Hamarosan azonban rá kellett jönnöm, hogy ez nem bók. Hanem átok.

De mi az egyetlen dolog, ami sohasem lehetne átok számomra? Nos, a balett.

Amikor fiatalabb voltam, a házunk melletti kisboltba tett kirándulás jelentette számomra a vasárnapok fénypontját, de valójában egy ilyen alkalom lett a kezdete az egész további életemnek. A pénztárgép körül ott voltak a magazinok a hírességek portréival, és olyan, a valóságtól teljesen elrugaszkodott pletykákkal, amelyek a nagymamákat is megbotránkoztatták volna, de azon a bizonyos napon csak egy ilyen szúrt szemet nekem. A poros nejlon védőborító alatt megláttam egy posztert. Azt a bizonyos plakátot. Misty Copelandet ábrázolta a fotó, A hattyúk tava legújabb előadása közben, elegánsan és gyönyörűen, mint mindig. Már akkor tudtam, hogy bárki is ő és bármit is csináljon, ő lesz a példaképem, akit követni szeretnék.

És ez a poszter azóta is ott díszeleg a falamon.

– Sage!

Megfordultam, és láttam, hogy a nagybátyám elindul felfelé a színfalak mögötti lépcsőn.

– Ha továbbra is ilyen jól táncolsz, akkor biztos lehetsz benne, hogy felvesznek főállásba.

Megráztam a fejem.

– Nem szeretném lenyúlni annak a szegény lánynak az állását, Marcus bácsi.

– Be tudom vetni az összeköttetéseimet – ajánlotta fel reménytől csillogó szemmel, mint minden más alkalommal, amikor megpróbált segíteni nekem valamilyen módon. Mióta csak élek, a nagybátyám mindig is kötelességének érezte, hogy gondoskodjon az öcsémről és rólam, de én rendre visszautasítottam a segítségét…

Mi nem az ő problémája vagyunk, és nem szerettem volna, hogy úgy tekintsen ránk, mint megoldandó feladatra.

– A meghallgatás remekül ment. Hamarosan biztos helyem lesz a Nova Balettszínháznál – lódítottam.

A szája mosolyra húzódott, de a szeme nem tükrözte ezt.

– Egyetlen pillanatig sem kételkedtem benned.

Rezegni kezdett a telefonja, de elhallgattatta.

– Öltözz át, és hozok neked valami ennivalót!

Gyorsan megszorítottam a kezét, mielőtt eltűntem a színfalak mögött.

Miután átöltöztem az adománygyűjtő rendezvényhez, egy megpakolt tányér várt rám a nagybátyám asztalánál, telis-tele az összes kedvencemmel. Csak akkor jutott eszembe, hogy fel kellene hívnom Seant, amikor már javában falatoztam. Az öcsém egy innen néhány órányira található bentlakásos iskolába járt.

Nem volt könnyű ezt összehozni, de megígértem neki, hogy minden áldott este felhívom. Elnézést kértem, és távoztam az asztaltól, hogy keressek egy csendes zugot, de ez idebent eleve kudarcra volt ítélve, mert közben megkezdődött az árverés.

Odakint az esőben lágy szellő hűsítette a bőrömet a fekete selyemruhám alatt. Ez volt az egyetlen elegáns ruhadarabom, ezért magától értetődően bekészítettem magamnak, amikor ma este elindultam ide. Senkinek sem kellett tudnia, hogy ez volt egyben a báli ruhám is. És az is, amelyet a diplomaosztómon viseltem.

Kicsengett néhányszor a telefon, de aztán bekapcsolt a hangposta. Tehetetlennek éreztem magam a csalódottság szúró érzésével szemben, ami a szívemig hatolt. Ez már a második nap, hogy nem tudtam elérni telefonon, és ennek mindig a pocsék időbeosztásom volt az oka. Úgy döntöttem, inkább írok neki egy üzenetet.

Én vagyok a legrosszabb nővér ezen a világon, ugye? Ígérem, holnap korábban hívlak. Hiányzol, öcsikém.

A sötét égboltot bámultam, és próbáltam nem sajnálni magam. Ekkor vettem észre, hogy egy pár vitatkozik a sarkon. Közel voltak egymáshoz, ami azt sugallta, hogy bizalmas beszélgetést folytatnak, de a férfi most hátrálni kezdett, merev mozdulatokkal és barátságtalan testtartással.

– Nem érdekel – jelentette ki.

Magabiztosnak tűnt, de nem elég határozottnak ahhoz, hogy a lány távolodni kezdjen tőle. Sőt, ő egyáltalán nem vett tudomást a férfi elzárkózásáról.

Egyértelmű volt, hogy ők nem egy pár.

– Majd fog – jelentette ki a lány, hangjában rendületlen elszántsággal.

– Nézd, Lana… igaz?

A lány határozottan bólintott, a férfi pedig folytatta:

– Te kedves lánynak tűnsz, de nem ismerlek. Az, hogy megjelensz a szállodámban és a munkahelyi rendezvényeimen, nem segít az ügyeden.

A lány erre elnevette magát. Szép és lágy nevetés volt ez, amit a férfiak többsége valószínűleg imádna, de ő csak állt ott, mint egy szobor. Sötét öltönye arra utalt, hogy köze lehet a Toronto Thunderhöz, de a magassága és a testalkata alapján is úgy gondoltam: kár lenne érte, ha nem sportoló lenne.

– Már olyan régóta a te játékaidat játszom – dorombolta.

Úgy tűnt, ez a lány nem értett a célzásból.

– Na, és az is a játék részét képezte, hogy meztelenül jelensz meg, aztán a szállodai szobámban lesből támadsz rám?

Elkerekedett a szemem, visszafojtottam a lélegzetemet, és egyre feszültebbnek éreztem magam, miközben kihallgattam ezt a kínos beszélgetést.

Lana azonban nem érezhette kellemetlennek ezt, mert gúnyosan felfortyanva folytatta:

– Te most komolyan visszautasítasz?

Igen! Sikerült lenyelnem a szót, még mielőtt kicsúszott volna a számon, de nehezen tudtam visszafogni magam, hogy ne szóljak közbe. Amikor láttam, hogy a lány lehorgasztja a fejét és előregörnyed, gépiesen elindult velem a lábam.

A konfrontáció nyilvánvalóan nem tartozott a férfi erősségei közé. Ellentétben velem, szerencséjére.

Csakhogy ebben a pillanatban csikorogva kinyílt a kétszárnyú ajtó, és kilépett rajta egy feketébe öltözött, fülhallgatót viselő alkalmazott.

– Eli, öt perc múlva te jössz! – mondta, és intett is neki, hogy menjen be.

Megdermedtem, és hallottam, hogy Eli fellélegzett, mielőtt elsuhant a fiatal nő mellett. A figyelme egy pillanatra megakadt rajtam, mintha felfogta volna, hogy egész idő alatt itt hallgatóztam, de aztán eltűnt odabent. Lana perzselő tekintettel figyelte a távozását, és miután találkozott a tekintetünk, én is megfordultam, és beslisszoltam az épületbe.

Az árverés már elkezdődött, mire visszamentem, és ismét elfoglaltam a helyemet, éppen akkor, amikor a nagybátyám kimentette magát, hogy a mosdóba menjen. Ekkor jobbra pillantottam, és kis híján félrenyeltem a nyálamat.

Aiden Crawford ott ült az én asztalomnál – vagyis inkább én foglaltam helyet az övénél. Nos, ezen teljesen kiakadtam. Nem magam miatt, hanem mert tudtam, hogy Sean ki fog borulni, amikor ezt elmesélem neki. Nem szoktam különösebben sok figyelmet szentelni a hokinak, de abból, ahogyan a nagybátyám Aiden Crawfordot dicsérte, és abból is, hogy Sean olyan mezt szeretne a születésnapjára, amelyen Aiden neve áll, pontosan tudtam, hogy milyen menő hokis lehet.

– Jól vagy?

Mély hangját hallva úgy éreztem, muszáj újra ránéznem, és csak azt láttam, hogy egy pohár vizet tart a kezében, amelyet felém nyújt. A kelleténél hevesebben bólintottam, és gyorsan kiittam a vizet, hogy a pohár mögé bújhassak.

– Te vagy Sage, ugye? Marcus mondta, hogy az unokahúga is fellép ma este. Én Aiden vagyok.

Megráztam felém nyújtott kezét, és megköszörültem a torkomat.

– Az öcsém lelkes rajongód.

– Valóban? – mosolyodott el. – Nos, akkor én… a picsába!

Erre már felkaptam a fejem, de amikor Aidenre pillantottam, azt láttam, hogy a tekintete valahová mögém szegeződik. Lanát nézte, azt a fiatal nőt, akit odakint láttam, és most egy licitáló táblát tartott a kezében. Jóval vidámabbnak tűnt, mint néhány perccel ezelőtt. Az aukció vezetője ekkor megszólalt, a hangja a színpadra irányította a figyelmemet.

– És ami most következik, kedves vendégeink, az egy randevú a Toronto Thunder védőjével, Elias Westbrookkal. Készítse elő mindenki a licitáló tábláját, és lássuk, ki lesz a szerencsés nyertes!

Megdöbbenve láttam, hogy az odakint látott fickó áll a színpadon, összeszorított állkapoccsal és merev testtartással. Egyértelműen megállapítható volt róla, hogy nem önként jelentkezett erre.

Az árverés vezetőjének éles és izgatott hangja a levegőbe hasított.

– Kezdődjék tehát a licitálás! Nos, ki áll készen arra, hogy eltöltsön egy felejthetetlen éjszakát Eliasszal?

– Sage? Megtennél nekem egy szívességet? – szólított meg Aiden váratlanul.

Elkaptam a tekintetemet Eliasról, és Aidenre pillantottam, aki zavartan mosolygott. Ugyan miféle szívességet tehetnék én Aiden Crawfordnak?

– Attól függ, miről van szó – feleltem óvatosan.

– Tudom, hogy ez őrültségnek fog hangzani, de azt szeretném, ha túllicitálnád őt.

Aiden ekkor Lanára mutatott. Elkerekedett a szemem. Aiden ekkor a kezembe nyomott egy licitáló táblát, majd bepötyögött valamit a telefonjába, és aztán megmutatta nekem. Egy összeg volt az. Szép nagy summa.

– M-micsoda…? – dadogtam elképedve. Bár a kérése nem tűnt irreálisnak az odakint nemrég látott jelenetet figyelembe véve.

Zöld szemét rám szegezte.

– Nézd, megígértem Elinak, hogy megvédem, úgyhogy az a lány nem nyerheti el a randit vele. Ő ugyanis…

– Lesből támadt rá a szállodai szobájában? – vágtam a szavába. Ő erre csak hallgatott, úgyhogy folytattam:

– Hallottam őket beszélgetni odakint – tisztáztam.

Eddig megfeszített válla hirtelen elernyedt.

– Rendben, szóval tudod, hogy nem lenne jó, ha az a lány nyerne. Kifizetem az összeget, de mivel én is tagja vagyok a klubnak, nem vehetek részt a licitálásban. Nos, akkor megteszed ezt nekem? – ismételte meg a kérdést.

Még csak babrálgattam a táblát, amikor Lana elkiáltotta magát:

– Kétezer!

Kettőt mondott? Úgy, mint kétezer dollárt? Így már értettem, miért éppen akkora összeget pötyögött be Aiden a telefonjába. Abban azonban egyáltalán nem voltam biztos, hogy képes leszek hangosan is kimondani ezt a számot.

Egy másik asztalnál két idősebb nő suttogva beszélgetett egymással, úgy tartva a táblát a kezükben, mintha legalábbis háborúra készülnének.

– Kétezer-kétszáz – vágta rá valaki más.

Némi megkönnyebbülést éreztem, ami csillapította a pánikomat, miközben Aiden felé fordultam.

– Majd akad valaki más, aki túllicitálja őt. Úgy tűnik, elég népszerű – érveltem, kétségbeesetten keresve a kiutat ebből a helyzetből.

Aiden bólintott.

– Remélem, hogy így lesz, de ha mégsem, akkor szükségem lesz rád, hogy fölé licitálj.

– Kétezer-ötszáz! – kiáltotta ekkor egy másik nő, akit aztán két ugyanolyan lelkes hölgy követett, újra meg újra emelve az összeget. Minden egyes licitbemondáskor úgy éreztem, leesik az állam a csodálkozástól, és már a tenyerem is izzadt. Felfogtam, hogy hamarosan nekem is fel kell emelnem a licitáló táblát.

Az árverés vezetője megismételte a licit összegét, majd a helyiséget pásztázta, a következő ajánlattevőt keresve a tekintetével.

– Kettőezer-nyolcszáz!

Lana hangja lágy volt, mégis olyasfajta tekintélyt parancsolt, hogy az eddig lelkes licitálók meghátráltak. Hoppá!

– Az igen! Kettőezer-nyolcszáz dollár, hölgyeim és uraim! Adna érte valaki ennél is többet?

Elias magabiztosságot sugározva állt ott, sötét haja tökéletes frizurába volt fésülve, kisportolt, makulátlan testén pedig drága öltöny feszült. Nem is volt kérdéses, miért adnának ki ezek a kiéhezett nők több mint két lepedőt egyetlen vacsoráért vele.

Mégsem kerülhette el a figyelmemet, hogy a testtartásából ítélve feszültnek tűnt, amitől mintha pulzált volna körülötte a levegő. Sikerült ugyan egyenesen előrenéznie, és mindent megtett azért, hogy levegőnek nézze a nagyon is öntelten viselkedő Lanát.

– Kettőezer-nyolcszáz dollár először….

Aiden megbökte a licittáblát a kezemben, én pedig nyeltem egyet, és kibúvót kerestem.

– Még csak nem is ismerem – suttogtam.

– Másodszor…

– Kérlek!

Aiden egy gyilkos mosolyt küldött felém, kivillantva szabályos fogait. Elgondolkodva harapdáltam a szám szélét. A fenébe is, milyen jól csinálja!

Sóhajtottam, mert tudtam, hogy Sean megfeddne, amiért nem vagyok hajlandó segíteni a bálványának. Felfelé lendítettem a karomat.

– Ötezer!

Elias Westbrook erre érdeklődve felkapta a fejét, és rám pillantott. Kikényszerítettem magamból egy tétova mosolyt, amikor láttam, hogy most már mindenki engem bámul, de képtelen voltam máshová nézni, mint abba a sötétbarna szempárba, amely kíváncsian és némi felismeréssel szegeződött rám.

Az árverés vezetője háromszor is végigpillantott a helyiségen, mielőtt lecsapta a kalapácsát.

– És elkelt! A randevú a gyönyörű fekete ruhás hölgyé!

Megnyertem az árverést. Szentséges ég, én nyertem!

3 | ELIAS

Ő BIZTOSAN NEM valakinek a nagymamája.

Aiden belém ütközött, miközben már lefelé tartottam a színpadról.

– Jól csináltam, ugye?

Jól?

A lány barna haját kontyba fogva viselte, laza fürtök keretezték szív alakú arcát, melyek kiemelték mogyoróbarna szemét. Körbepillantott a teremben, mintha nem találná a helyét itt – úgyhogy már ketten voltunk ebben a helyzetben –, miközben duzzadt alsó ajkát beszívta a fogai közé. Megakadt a szemem selymes anyagú fekete ruháján, és végigpillantottam rajta, a két vékony pánttól lefelé, megcsodálva tökéletes testtartását.

Ez még sohasem tűnt fel nekem egy lányon, de tény, hogy egyenes tartása kiemelte a nyakát, és ettől még így, ülve is feltűnően kecsesnek tűnt.

Csillogott a szeme, amikor találkozott a tekintetünk. Elkaptam róla a pillantásom. Nem is lett volna szabad ránéznem.

Most már négy, vagy talán öt éve is lehetett annak, hogy legutóbb megakadt valakin a szemem, és nem lett volna szabad ezt a kifogástalanul viselkedő lányt ennyire érdekesnek találnom. Senki sem kérdőjelezte meg a szabályokat, amelyeket én állítottam magamnak, még az egyetemen sem, ahol gyakorlatilag folyamatosan buli volt a házunkban. A számat azonban ennek ellenére is száraznak éreztem.

– Te tényleg nem találtál senki mást?

Aiden gúnyolódott.

– Ha panaszkodni akarsz, akkor szívesen idehívom a nem is annyira titkos rajongódat.

Megráztam a fejem, nem akartam odanézni, ahol Lana ült, és most nagy valószínűséggel fortyog magában.

– Inkább meg kellene köszönnöd neki. Végső soron szívességet tett neked – emlékeztetett.

Nem szívesen ugyan, de odaléptem a lány asztalához, és közben hevesen dobogott a szívem. Ekkor Marcus Smith-Beaumont odaült a mellette lévő székre, és átnyújtott neki egy szelet tortát, én pedig mozdulatlanná dermedve figyeltem őket.

Az nem lehet, hogy éppen olyasvalakivel kell majd randevúznom, aki a jelek szerint ismeri azt a férfit, aki mélyen megvet engem. Ma este mindvégig igyekeztem kitérni előle, és miután egy órával ezelőtt az edzőm kioktatott, most már pontosan tudtam, hogy ha Marcus Smith-Beaumont meglát engem itt, akkor újabb fejmosásnak nézek elébe. És őt ismerve ez nem fog kimerülni egy szelíd figyelmeztetésben.

Sarkon fordultam és egyenesen a terasz felé vettem az irányt, csakhogy megállított Socket, a kapusunk, aki épp ekkor lépdelt lefelé a színpadról. Utánam őt árverezték. A tömegben egy idősebb nő lelkesen legeltette rajta a szemét, és gondoltam, hogy vele fog randevúzni, mert Socket rákacsintott és integetett is neki.

– Hát te meg hová mész, Westbrook?

Megköszörültem a torkomat, mielőtt válaszoltam neki.

– Iszom valamit.

Felvonta a szemöldökét, de szerencsére nem kérdezősködött tovább, úgyhogy kisurrantam, hogy végre levegőhöz jussak. Az egyik felszolgáló egy tálca itallal közeledett felém, és úgy döntöttem, csak egy kis vizet veszek magamhoz. Szükségem volt valamire, ami lehűti a bensőmet, mert valósággal perzseltek a zsigereim.

Éppen a jeges vizet kortyolgattam, alkaromat a terasz korlátján pihentetve, amikor valaki megkopogtatta a vállamat. Amikor megfordultam, azt a barna hajkoronát, szív alakú arcot és mogyoróbarna szempárt láttam magam előtt, amely korábban már felkeltette a figyelmemet.

Elmosolyodott.

– Szia, Sage Beaumont vagyok.

Beaumont? A francba is, ezek szerint Marcus az apja? Ezért még kinyírom Aident!

Úgy bámultam felém nyújtott kezét, mintha valamiféle betegsége lenne, de aztán már kínosan hosszú ideig álltunk így ott, miközben várta, hogy megfogjam.

– Kézfogás helyett inkább ökölpacsit szeretnél? – ajánlotta fel, és ökölbe szorította a kezét.

Mintha csak ötéves lennék, aki még nem tanult meg kezet fogni. Valószínűleg ezt sugallta a testbeszédem. Még most sem voltam képes teljesen felé fordulni, a törzsemet sután kitekertem. Ráadásul a szavaim is a torkomon akadtak.

Az ügynököm, Mason, minden bizonnyal követett idáig, mert most rögtön a segítségemre sietett, még mielőtt megtalálhattam volna a hangomat. Sage-et figyelte, figyelmesen fürkészve és értékelve.

– Én Mason vagyok, te pedig…

Sage arcáról lehervadt a mosoly, hol egyikünkre, hol másikunkra pillantott.

– Ezt komolyan gondolod? Szükséged van az asszisztensedre ahhoz, hogy beszélj velem?

Mason előrelépett.

– Valójában az ügynöke vagyok.

Sage hitetlenkedve és élcelődve folytatta:

– Nos akkor, Mason, megmondanád kérlek az ügyfelednek, hogy ezt valójában nem én tettem érte? – közölte. – A barátja kért meg erre a szívességre, ezenkívül az öcsém történetesen nagy Crawford-rajongó. Szóval, semmivel sem tartozol nekem, főleg nem egy randival, Elias.

A szavai eleve metszően élesek voltak, de amikor kimondta a teljes keresztnevemet, az úgy ért, mintha telibe talált volna egy dárda. Senki sem szokott Eliasnak szólítani, sem a barátaim, sem a rajongók, és főleg nem az, aki most találkozott velem életében először.

– Eli.

Erre megdermedt, majd felém fordult, hogy a szemembe nézzen.

– Nahát! Beszél! Csoda történt! – kiáltott fel. – Nos, Mason, úgy látom, nincs többé munkád.

Mason nem nevetett, de én igen. Rezzenéstelen arccal pillantott előbb rám, majd Sage-re, és sarkon fordult, hogy faképnél hagyjon minket. Feltételeztem, úgy érezte, sikerült semlegesítenie a fenyegetést, amit Sage-ről feltételezett, mert ő nem tűnt olyan típusú lánynak, aki miatt holnap reggel ismét felkerülhetek a botránylapok címlapjára.

– Köszönöm – mondtam végül.

– Erre semmi szükség. Hiszen mint mondtam, nem miattad tettem, emlékszel?

Miközben elsétált, úgy éreztem magam, mint egy igazi seggfej.

– De attól még tartozom neked egy randival.

Fogalmam sem volt róla, miért éreztem szükségét ezt mondani, és ő is biztosan így gondolta, mert értetlenkedve, összevont szemöldökkel nézett vissza rám.

Másodpercekkel ezelőtt tökéletes ürügyet kínált nekem, de nem szerettem volna, hogy seggfejnek tartson – és nemcsak azért, mert valósággal rettegtem Marcustól, hanem mert szívességet tett nekem.

– Nem, köszönöm. Már nem igazán érdekelnek a hokisok, és épp most emlékeztettél rá, hogy miért.

A szavai kedvesek voltak, de ettől még szíven ütött a sértés.

– Randiztál már hokissal?

– Bárcsak ne tettem volna – motyogta. – Úgyhogy te már nem jöhetsz számításba.

– De itt most jótékonyságról van szó.

Miért erőltetem ezt az egészet?

Úgy tűnt, már fogytán van a türelme, de most mégis megenyhült.

– Rendben, beírhatod a számodat a telefonomba.

A mobiljával a kezemben rádöbbentem, hogy túl nagy fába vágtam a fejszémet. Ennek ellenére bepötyögtem a számomat.

– Viszlát, Elias!

Ezúttal nem korrigáltam, ő pedig eltűnt a szemem elől.

Hogy megszabaduljak a zsigereimben érzett marcangoló érzéstől, elővettem a saját készülékemet, és láttam, hogy rengeteg üzenetem érkezett, különféle csoportos csevegésekből. Radikális változást jelentett az életemben, amikor otthagytam az egyetemet az NHL miatt, de mivel Aiden és én már novemberben aláírtuk a szerződésünket, amelyben leigazolt bennünket a Thunder, még volt időnk arra, hogy egy hónappal a tavaszi félév vége előtt befejezzük az összes tananyagot. És bár már több hét is eltelt azóta, hogy kiiratkoztunk a Daltonból, a sok üzenet miatt, amelyet az ottani barátainktól kaptunk, úgy tűnt, mintha semmi sem változott volna.

Bunny Patrol

Dylan Donovan: Még egy lány Eli hotelszobájában? Le vagyok nyűgözve.

Aiden Crawford: Nem örül neki.

Kian Ishida: Aiden szállodai szobájába bezzeg senki sem lopakodik be.

Dylan Donovan: Valószínűleg azért, mert rettegnek Summertől.

Kian Ishida: Engem nem zavar. Eli rajongói tömegesen megtalálták az én accountomat is.

Dylan Donovan: Kian még sohasem látott ennyi nőt az engedélykérései között. Tegnap este hallottam, hogy ezen röhécselt.

Aiden Crawford: Jól van. Nem is kell minden szabad percében a barátnőmnek írogatnia.

Kian Ishida: Csak hogy tudd, Sunny a barátom volt, mielőtt a barátnőd lett.

Dylan Donovan: Ki szavaz arra, hogy hozzuk vissza a Bunny Patrol 2.0-t?

Sebastian Hayes: Igen.

Cole Carter: Igen.

Aiden Crawford: Igen.

Eli Westbrook: Igen.

Kian Ishida: És még te válaszolsz?!

Amikor Kian rájött, hogy őt kihagyva hoztunk létre egy csoportos chatet – ami Dylan ötlete volt, és Bunny Patrol 2.0-nak neveztük el –, szemrehányást tett nekünk ezért, úgyhogy végül töröltük az egészet, és megígértük, hogy soha többé nem csinálunk ilyet.

Dylan és Kian végzősök voltak, de eddig nem jelentkezett olyan klub értük, amely leigazolta volna őket, és ez azt jelentette, hogy nem érezték sürgősnek, hogy már az idei tanév végéig befejezzék a tanulmányaikat és megszerezzék a diplomájukat. Egyikük sem tudta még, hogy hol fog hokizni utána – vagy hogy egyáltalán folytatják-e a sportpályafutásukat. Sebastian és Cole juniorok voltak, és a hokin és a bulikon kívül semmi más nem érdekelte őket, ami egyébként teljesen szokványos az NCAA-hokisok köreiben.

Elolvadt a jég a vizespoharamban azóta, hogy kijöttem, és amikor visszamentem az épületbe, hogy kitaláljam, hogyan lépjek le, felvillant egy üzenet a telefonomon. A bankomtól érkezett.

Megérkezett a szokásos utalás a számlámra, és a képernyőn felvillanó név láttán úgy éreztem, mintha nagy teher nehezedne a vállamra. Nem az zavart, hogy pénzt kapok valakitől, hanem az, amire az illető emlékeztetett ezzel. Valamiféle szorongást éreztem, amitől remegni kezdett a gyomrom. A szorongáshoz lelkiismeret-furdalás is társult, amikor elolvastam a bátorító üzeneteket, amelyeket a szüleimtől kaptam a tegnap esti meccs után. Csak egy újabb könnyű gólpasszt tudtam felmutatni, amire aligha lehetek büszke, mégis olyan lelkesen szurkoltak nekem, mintha egymagam nyertem volna meg a Stanley-kupát.

A szüleim tudatosan kerülték a bulvárhíreket, és sohasem nézegették a magazinokat, így korábban nem is aggódtam amiatt, hogy eljuthat hozzájuk bármiféle aljas pletyka rólam. Amikor azonban megjelentek a legelső rágalmazó szalagcímek, azon nyomban felhívtak, úgyhogy kénytelen voltam elmagyarázni nekik, hogy a média így próbál szenzációt kelteni körülöttem. Kellemetlen telefonhívás volt, de mégis sokkal jobb megoldás, mintha elhitték volna rólam, hogy az itt töltött néhány hét alatt már fél Torontóval összefeküdtem. Amikor újabb üzenetem érkezett, azt már Aiden küldte, és arra figyelmeztetett, hogy legfőbb ideje lelépnem. Egyetlen másodpercet sem vesztegettem, és elindultam az ajtó felé.

4 | SAGE

– ÖT PERC!

Színpadi asszisztensünk éles hangja épp akkor keltette fel a figyelmemet, amikor elkezdték egyenként felkapcsolni a reflektorokat. A vakító fény miatt hunyorognom kellett, mert fáradt szemem valósággal megfájdult a túl erős inger miatt. Nagy nehezen ismét működni kezdett az agyam. A többi táncos, aki szerepelt az első felvonásban, szállingózni kezdett a színpadra.

Magamban káromkodva mély lélegzetet vettem, és harmadszorra is megkötöttem a szaténszalagokat a balettcipőmön. Ez a hétköznapi feladat egyébként már rutinnak számít nálam, úgyhogy gépiesen szoktam elvégezni a műveletet, de most máshol jártam gondolatban. Konkrétan arra a telefonszámra gondoltam, amely el volt mentve a mobilomban, és az illetőre, aki már biztosan várja, hogy felhívjam.

Úgy tűnt, Elias Westbrook lehet az első srác, akin képtelen vagyok eligazodni, és ez a körülmény nem hagyott nyugodni. Eddig arra jutottam vele kapcsolatban, hogy az a fajta kissé rögeszmés-kényszeres típus lehet, aki katonás rendet tart maga körül, és akinek az otthonában mindennek megvan a maga helye. Még azoknak a zárható kis műanyag tasakoknak is, amelyekben friss marad a kenyér. Valószínűnek tartottam, hogy szigorú napirendje van, amitől sohasem tér el, és hogy nap mint nap gyakorlatilag ugyanazt eszi. Például zabpelyhet.

Mégis volt benne valami, ami arra engedett következtetni, hogy ha nem most, hanem életének egy másik időszakában ismerkedtem volna össze vele, akkor ezek a vele kapcsolatos következtetéseim tévesnek bizonyultak volna. Ez volt az a pont, amikor az én kissé pszichotikus hiperelemzéseim falba ütköztek. Úgyhogy most aktiválódott eleve kíváncsi lényemnek az a része, amelyik arra sarkallt, hogy addig járjak utána, amíg fény nem derül az összes titkára.

Lehetséges, hogy hajlamos vagyok arra, hogy megpróbáljam megfejteni az általam érdekesnek tartott embereket. Hogy egyenként lefejtsem róluk személyiségük rétegeit, mint hagymáról a héját. Ezt részben a saját problémáim sokaságával magyaráztam. Az apámmal kapcsolatos nehézségeim? Vagy azok, amelyek édesanyámmal függtek össze? Vagy ezek tipikusan a legidősebb leánygyermekre jellemző problémák voltak? Ezek bármelyike és mindegyike is lehetett az oka egyszerre. Lehet választani!

Két nap telt el az adománygyűjtés óta, és azóta is az újonc hokis körül forogtak a gondolataim. Még akkor is, ha már megtanultam a leckét a sportolókkal kapcsolatban, amikor még Owen Harttal randiztam.

Owen és én elsőéves koromban ismerkedtünk össze, és akkor szakítottunk, amikor végzős voltam. Akkor én már a torontói Seneca College-re jártam, őt pedig meghívták hokizni a Vancouver Vulture utánpótláscsapatába. Az addig sem valami sikeres kapcsolatunk utolsó szakasza ezért már csak távkapcsolatként működött.

Owen azt akarta, hogy kövessem őt Vancouverbe, de én sohasem szerettem volna távol költözni Seantól. Úgy döntöttem, hogy ehelyett egy kedvező tandíjú helyi főiskolán tanulok tovább, miután Sean megkezdte első évét a York Középiskolában. Amikor a nagybátyám megtudta, hogy felvettek a Torontói Egyetemre, felajánlotta, hogy állja mindkettőnk tanulmányi költségeit. De én nem hagyhattam, hogy ő fizessen helyettem. Azt azonban még a büszkeségem sem engedte meg, hogy visszautasítsam az ajánlatát, hogy segítsen Seannak. Viszont éppen a nagybátyám segítségének köszönhetően költöztem be a koszlott egyetemi kollégiumba, és így minden pénzemet félretehettem, hogy egyszer majd megengedhessem magamnak, hogy kiköltözzek a kampusz területéről.

Az Owennel való kapcsolatom utolsó éve elhozta a fordulópontot, mert a nagy távolság miatt egyre inkább uralkodni akart rajtam és próbált kontrollálni. Nem tetszett neki, hogy milyen sok időt szenteltem a balettnek és az öcsémnek. Ugyanakkor úgy érezte, hogy tökéletesen észszerű döntés részéről folytatni a hokizást, annak ellenére, hogy nem jelentkezett érte olyan klub, amely leigazolta volna. Végső soron miatta nem szereztem barátokat a főiskolán, miközben a kapcsolatunk olyan volt, mint a hullámvasút. Odáig fajultak a dolgok, hogy a szobatársam kérte, hogy helyezzék máshová a kollégiumban, miután minden áldott este hallgathatta, hogy veszekszünk egymással a telefonban.

Vannak persze, akiknek még újdonság lehet a szakításunk híre, mert ez még csak néhány hónappal ezelőtt történt, de akkor már úgy éreztem, hogy minden egyes sejtem tovább akar lépni. Mondhatnám, hogy sikerült aktívan feldolgoznom a szakítást, de lehet, hogy egy terapeuta erre rácáfolna, és azt mondaná, hogy a rozsdás zuhanyzó alatti rendszeres, hetenkénti sírás nem tekinthető megküzdési stratégiának. De nem, én nem miatta sírtam.

Szóval, most egészen jó ötletnek tűnt, hogy randira menjek olyasvalakivel, aki őszintén szólva a legszexibb pasi, akinek a száma bekerült eddig a telefonomba.

– Igyekezz, Beaumont! – sürgetett az igazgató.

Ezzel kizökkentett az álmodozásból, és miután alaposan meghúztam a szalagokat a balettcipőmön, beálltam a sorba a többi táncos mellé. Szabadúszóként minden szerepet elvállaltam, ami csak adódott, hogy aktív balerina maradhassak. Így, amikor a korábbi balett-tanárom vendégszereplésre hívott, hogy játsszam el Titániát a társulatuk Szentivánéji álom előadásának bemutatóján, képtelen voltam nemet mondani az ajánlatra. Ma volt az iskolai előadások első napja, amit arra használtunk fel, hogy a bemutató estéje előtt is felléphessünk és gyakorolhassunk. Nem volt valami nagy durranás, és fizetni sem fizettek érte, de ez a lehetőség segítségemre volt abban, hogy motivált maradjak.

Tekintetemet előreszegezve épp a végszót vártam, hogy a főszerepeket, a Hermiát és Lysandert alakító két táncos befejezze a jelenetet, és akkor megpillantottam őt.

Marcus Smith-Beaumont ott ült a nézőtéren a tömegben, gyöngéd mosollyal figyelve az előadást. A szeme büszkén csillogott, és ezt látva éreztem, hogy könnyek tolulnak az enyémbe.

Titánia, a tündérek királynője valamiféle éteri jelenés, akire a darabban varázslatot bocsátanak egy szerelmi bájitallal, így beleszeret Zubolyba, aki egy szamárfejű lény. Kettőnk pas de deux-je kifejezetten romantikus jelenet, annak ellenére, hogy a szamárjelmez, amelyet viselt, nevetést váltott ki a közönségből. Hullámzott a mellkasom, amikor sor került közös táncunk utolsó mozdulatsoraira, amelyeket addig ismételtünk, amíg össze nem zárult előttünk a függöny.

A kulisszák mögötti monitoron követtem az előadás hátralévő részét, és ellenállhatatlan késztetést éreztem arra, hogy ledobjam magamról a kényelmetlen jelmezt, és ettől csak még jobban felerősödött a fejfájásom. Amikor az egyik táncos felajánlott egy ibuprofént, hálásan elfogadtam. Az utolsó felvonás véget ért, így mindannyian visszamentünk a színpadra, hogy közösen hajoljunk meg.

A rendező bekukkantott hozzánk a közös öltözőbe, miután végre megszabadultam a szűk jelmeztől.

– Hozzatok egy kis vizet, aztán megbeszéljük a dolgokat!

Mire kibontottam a frizurámat, nagyjából letöröltem a sminkemet, és lefejtegettem az arcomra ragasztott csillámokat, elindultam lefelé, ahol megkaptuk az előadásról szóló rendezői észrevételeket.

Úgy tűnt, a zenei frazeálás, a kifejezésmód és a koordináció hiánya volt az, amit kiemelt a mai konstruktív kritika.

– Sage, azt szeretném, ha miután kiválasztottál egy érzelmet, akkor kitartanál mellette. Lehetsz akár hipnotizált vagy megszállott is, vagy akár játékos és pajkos, ez a te döntésed.

Gyorsan továbbment, én pedig fejben máris elvégeztem a szükséges korrekciókat a következő előadáshoz, végiggondolva, amit az imént mondott, és összevetve azt a mai produkciómmal.

Ahogy kibattyogtam a fémajtókon át a délutáni melegbe, észrevettem, hogy a nagybátyám ott áll a kocsija mellett a parkoló végében. Amikor odaértem hozzá, lelkesen magához ölelt. Az ilyen pillanatokban sohasem gondolkodtam egy alternatív univerzumon, amelyben az egész családom ott ülne a nézőtéren, virágcsokorral a kezükben, és drukkolnának nekem. A realitás azonban a hiányuk volt, és ez a valóság olyan rideg volt, hogy még egy kitalált forgatókönyv felidézése sem feledtethette ezt velem.

Az emlékkép, amely minden este kísértett engem akkoriban, mielőtt megpróbáltam elaludni, és meghatározta minden gondolatomat, tizennégy éves koromba röpített vissza. Feketén dolgoztam konyhalányként, azaz mosogattam egy helyi kávézóban, hogy fedezni tudjam a balettóráim költségeit, és a keresetemet mindig elrejtettem az ágyam alá. Amikor már sikerült elég pénzt összespórolnom egy új balettcipőre, amely tökéletesen illeszkedik rám, és nem csúsznak össze benne a lábujjaim minden egyes plié közben, és egy olyan dresszre, amely pontosan a méretem volt, felfedeztem, hogy az összes megtakarításom eltűnt, a szüleimmel együtt. Nem éreztem mást, mint a mellkasomra nehezedő csalódás súlyos terhét, látva, hogy a pénzem helyett csak egy poros kartondoboz lapul az ágyam alatt.

– Csodálatosan táncoltál. Ez volt a legjobb alakításod, amit eddig láttam – áradozott a nagybátyám.

– Mindig ezt mondod.

Halkan nevetett, és ártatlanul megvonta a vállát.

– Ezúttal valami mást is felfedeztem benned. Mintha bizonyítani akartál volna valamit.

A tekintete olyan átható volt, hogy úgy éreztem, átlát rajtam.

Arra próbáltam koncentrálni, hogy ledörzsöljem a kék szemfesték egy részét, ami foltot hagyott az ujjaimon. Hogy ne kelljen azon morfondíroznom, hogy valóban darabokra hullik-e az életem, elővettem a telefonomat, és kimentettem magamat. Nem tudtam, hogy a vakmerőség vagy az indulat késztetett-e erre, de felhívtam a számot, amely miatt egész nap nem volt nyugtom.

Néhányszor kicsengett, és amikor végre felvette valaki, olyan hang szólt bele, amely semmiképp sem lehetett az újonc hokisé.

– Üdv, beszélhetnék Eliasszal? – szóltam zavartan a telefonba.

– Kivel beszélek? – kérdezte a kellemetlen torokhang. Úgy éreztem, mintha ismerős lenne valahonnan.

Olyan morcosnak és kimerültnek tűnt, mintha egész nap csak telefonhívásokat fogadna, és én történetesen épp egy különösen kellemetlen beszélgetés után kerestem volna.

– Sage – tájékoztattam. – Eliastól kaptam ezt a telefonszámot a liga adománygyűjtésén.

Egy ideig hallgatott, majd csoszogást hallottam.

– Ja, az aukciós lány. Igen, itt Mason beszél, Elias ügynöke.

Szétáradt bennem a düh. Elias ezek szerint az ügynöke számát írta be a telefonomba? Ez biztos csak valami vicc! Hiszen ő volt az, aki ragaszkodott ahhoz, hogy randevúzzunk, aztán az utolsó reménysugarat is kiölte, amit még tápláltam iránta.

– Odaadnád neki a telefont? – kértem végül.

– Nem. Ma az arénában van edzése. Nincs szerencséd, kislány.

Lekezelő válasza még sokáig csengett a fülemben.

– De küldhetek neki egy üzenetet, és egyeztethetek vele egy hívást, ha kapcsolatba akar lépni veled.

– Nem, ne fáradj!

Amikor letettem a telefont, olyasfajta nyugtalanság fogott el, amely tűzként perzselt valahol a bordáim alatt. A nagybátyám felé fordultam, aki azóta is ott álldogált a kocsija mellett.

– Elvinnél? – kérdeztem.

Nyilvánvalóan meglepőnek találta ezt a kérésemet, mert mindig is ragaszkodtam ahhoz, hogy busszal közlekedjek. Úgy voltam vele, hogy minél kevésbé hagyatkozom mások segítségére, annál kisebb annak az esélye, hogy cserben hagynak.

– Persze, de előtte még meg kell állnom az arénánál – felelte gyorsan.

Ez mosolyra késztetett.

– Pontosan ebben reménykedtem.

Retrózenét hallgattunk a rádión, miközben vezetett, és hamarosan megpillantottam az aréna kék-fehér fényeit, amelyek bevilágították az eget a belváros fölött.

Amikor a bácsikám beállt a mélygarázs személyzeti részének egyik üres helyére, felém fordult.

– Maradhatsz itt is, de fel is jöhetsz velem.

– Veled megyek. Jó lesz újra látni néhány ismerős arcot.

És hátha láthatok majd egy bizonyos hokijátékost is, tettem hozzá gondolatban.

Beszálltunk a liftbe, és felmentünk vele a nagybátyám irodája szintjére.

Miközben ő egy dossziét tanulmányozott, úgy tettem, mintha felkeltette volna az érdeklődésemet néhány újságcikk, amely bekeretezve függött az irodája egyik falán. A Thunder győzelmeiről a Stanley-kupán, Sean első hokiligás mérkőzéseiről… és itt volt az első, rólam szóló balettkritika…

A nagybátyám a számítógépe felé fordult, én pedig hátrálni kezdtem az ajtó felé.

– A mosdó itt van valahol a sarkon túl, igaz?

Nem nézett rám, csak bólintott. Kisurrantam az irodájából, és végigsiettem a folyosón.

Eltökéltségtől fűtve, határozott léptekkel haladtam az aréna öltözői felé, ahol a hokisok átöltöznek edzés után. A folyosók kihaltak voltak, és még csak egy biztonsági őrrel sem találkoztam. Berontottam az öltöző ajtaján abban a tudatban, hogy még a meztelen srácok látványa sem fog eltántorítani, akik valószínűleg összerezzennek váratlan érkezésemre.

Mindössze maroknyi játékos tartózkodott ott, és rögtön felismertem Socketet, a kapust, aki megrökönyödve bámult rám. Nem kellett végigpásztáznom a helyiséget, mert rögtön kiszúrtam a célszemélyt: megismertem bozontos hajáról és másokéval összetéveszthetetlenül széles válláról. Épp elmélyülten turkált a sporttáskájában, úgyhogy észre sem vett.

– Te…

Elias meztelen hátára mutattam, de amikor megfordult, felkészületlenül ért a látvány. A mellkasa még vizes volt, vízcseppek csillogtak sima bőrén. Egyfajta transzállapotba kerülve figyeltem, ahogy lefelé szánkáztak rajta, a hasa íve alá érve felszívta őket a törölköző, amelyet a dereka köré tekert.

Ha nem is könnyen, de sikerült levennem a szemem a hasáról, és az arcára szegeznem a tekintetemet, ami sokkal ildomosabb volt, de ettől is zavarban voltam. Kékbe játszó fekete hajtincsei nedvesen tapadtak a homlokára. A szeme fölött finoman ívelt, szép szemöldök feketéllett. Az orrát is tökéletesnek találtam azzal a keskeny nyereggel. Ez azért is bűvölt el, mert tisztában voltam vele, hogy a hokisok csak ritkán ússzák meg orrtörés nélkül.

Elias tekintete ellágyult, miközben engem figyelt. Csak egy pillanat erejéig kapta el rólam a tekintetét, hogy a válla fölött hátrapillantson félmeztelen csapattársaira, akik egy emberként bámulták az ujjamat, amelyet azóta is rászegezve tartottam.

A csend most már kellemetlenül hosszúra nyúlt.

Végre sikerült ismét megtalálnom a hangomat.

– Te mindig Masonre bízod a piszkos munkát?

Összevonta sötét szemöldökét.

– Micsoda? Miről beszélsz?

Ez hihetetlen!

– Az ügynöködről…? Azért írtad be az ő számát a telefonomba az árverésen, mert gyáva voltál ahhoz, hogy nemet mondj nekem, pedig ha tisztességes lennél, akkor ezt kellett volna tenned.

Ezt hallva csapattársai halk, rosszalló morajlást hallattak, akik közül néhányat már ismertem, mert rendszeresen jártam ide az arénába a nagybátyámmal, és nem egyszer az is előfordult, hogy alkalmi munkát kaptam itt.

Látva, hogy Elias ádámcsutkája idegesen táncol, hűvös elégedettség áradt szét bennem, kioltva a tüzet, amely addig a bordáim alatt perzselt. Bár a lelkem mélyén aggódtam amiatt, hogy emlékszik-e még egyáltalán a nevemre, ezt az aggályomat gyorsan eloszlatta, amikor felemelte a kezét, hogy megdörzsölje a tarkóját és azt kérdezte:

– Beszélhetnénk inkább odakint?

Bólintottam, megértve, hogy félmeztelenül van, nem kevés szemtanú jelenlétében, és ez nem a legmegfelelőbb helyzet arra, hogy konfrontálódjunk egymással. Bár engem ez cseppet sem feszélyezett.

Elindultam kifelé, majd járkálni kezdtem a folyosón, remélve, hogy nem fog szembejönni velem a nagybátyám. Épp ittam a fali kútból, amikor meghallottam a hangját.

– Abszolút jogos, hogy dühös vagy rám, Sage.

Megtöröltem a számat, és figyeltem ahogy felém közeledik. Sötétkék Thunder-mezt viselt, amely látványosan feszült a mellkasán és a bicepszén. Persze, hogy megakadt rajta a szemem, sőt, még a gondolataim is lelassultak, úgy kellett visszakapcsolnom sebességbe.

– Ezek szerint emlékszel a nevemre?

Kifejezéstelen tekintettel bámult rám.

– Ne légy nevetséges! Sajnálom, hogy rossz számot adtam meg. Elég nagy stresszben voltam akkor este, és mint már nyilván te is tudod, nem vagyok igazán szerencsés a nőkkel, akik megpróbálnak a közelembe férkőzni.

Miközben hátrasimította a homlokára tapadó nedves hajtincseket, azon kaptam magam, hogy az arcvonásait tanulmányozom. Alaposan szemügyre vettem barna szemét, egyenes orrát és ajkait. Az alsó lényegesen duzzadtabb volt a felsőnél. Nem lehetett nem észrevenni. Milyen kár, hogy a hokisoknak olyan sisakot kell viselniük játék közben, amely teljesen eltakarja az arcukat a szurkolók elől. Talán petíciót kellene indítanom ellene.

– Ezért mindig is nagyon óvatosan járok el. Mostanra már rutinosan mindig Mason telefonszámát adom meg.

Hirtelen szörnyen kínosnak éreztem azt, hogy olyasmit kértem számon rajta, ami valójában nem más, mint biztonsági óvintézkedés. Nem követtem olyan nagy figyelemmel a hokit, mint Sean, aki mindent tudott a játékosokról és az előéletükről, és ez már bőven meghaladta a hokisokkal kapcsolatos ismereteimet, ami eleve hiányos volt.

– Nem állt szándékomban zaklatni téged – mondtam végül.

– Nem is feltételeztem rólad, hogy ez lenne a szándékod. Ez mindössze megszokás volt részemről.

Előhalászta a telefonját a melegítőnadrágja zsebéből.

– Tessék. Írd be a számodat, és csörgesd meg erről a telefonodat!

Máris hátrálni kezdtem. Ez iszonyúan kínos volt. Azzal próbálkozni, hogy megsajnáltassam magam egy sráccal, majd kikényszeríteni belőle, hogy adja meg a telefonszámát… Nos, ezzel egy új mélypontra érkeztem.

– Nem, semmi szükség nincs erre. Felfogtam, és nem szeretnék tolakodóan viselkedni.

– Én viszont szeretném tudni a számodat, és el akarlak vinni arra a randira.

Lényegében ezt mondta legutóbb is.

– Biztos, hogy ez nem egy eldobható telefon?

Nem sikerült megnevettetnem. A kezembe nyomta a telefonját. Összeszorítottam a fogaimat, miközben beütöttem a számomat, és aztán megcsörgettem a mobilomat.

– Ezt ne add ki másoknak, kérlek! – tettem hozzá. – Legfeljebb olyan haverjaidnak, akik észbontóan szexik.

– Azt hittem, nem vagy oda a hokisokért.

– Azért előfordul, hogy kivételt teszek.

Könnyed mosollyal pillantott fel a telefonjából.

– Nos, akkor már ketten vagyunk.

5 | ELIAS

MÁR CSAK NÉHÁNY HÉT van hátra, aztán a jégkorong világa a Stanley-kupa rájátszásának lázában fog égni, a bejutást senki sem várta el a Toronto Thundertől az előző szezonban mutatott harmatgyenge teljesítménye után. Nagy volt a nyomás, hiszen amikor leigazoltak, akkor Mason legfőbb érve mellettem a Dalton Egyetem csapatában elért gólátlagom volt. Ez volt az egyik legjobb eredmény akkor az NCAA-ben, és nyílt titok volt, hogy a Thunder abban bízott, hogy ebben a csapatban is fogom hozni ezt a teljesítményt. A jelenlegi körülmények között azonban ez képtelenségnek tűnt, és a rám szegeződő szempárok miatt úgy éreztem, mintha súlyos, könyörtelen teher nehezedne rám.

Engem is meglepetésként ért, hogy miközben a lecserélésem fenyegető réme nagyon is reális lehetőségként lebegett a fejem felett, a gondolataim ma nem a döntőbe vezető út körül forogtak. Ehelyett arra az üzenetre gondoltam, amelyet Sage-nek küldtem a hét elején a randevúnkról. Semmi jó nem sülhet ki abból, hogy randira viszem, még ha technikailag jótékonysági céllal is történik, mert ha együtt mutatkozunk, akkor ő is csak egy újabb strigula lesz az állítólagos ágytámlámon. Bárhogyan is alakul majd, én mindenesetre tartom magam a szavamhoz, és reméltem, hogy elkerülhetem, hogy megismétlődjön az a konfrontáció, amelyre az öltözőben került sor. Mason közreműködésével egyeztettem egy randit, és a lány beleegyezett, hogy ma találkozzunk.

– Jól nézel ki – jegyezte meg Aiden, miközben elindult a konyha felé, majd kinyitotta a hűtőt, hogy kivegyen egy doboz narancslevet. A tekintetét rám szegezte, miközben a bejárati ajtó mellett állva felhúztam a cipőmet.

– Elmentem. Ne várj meg!

– Randid van?

Félrenyelte a gyümölcslevet, úgyhogy fulladozni kezdett és az öklével csapkodta a mellkasát.