Ashley Poston: Sounds Like Love

Copyright © 2025 by Ashley Poston

Hungarian translation © Ribánszky Ágota, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ashley Poston: Sounds Like Love

BERKLEY, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2025

Fordította: Ribánszky Ágota

ISBN: 978 963 598 509 8 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Vi-An Nguyen

A kötetet tervezte: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Boncz Éva, Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: romantikus

A karaokeesteknek, a kedvenc daloknak és a szelíd búcsúknak

A szerelmet nem örökbe kapjuk

Csak kölcsönbe – mily szomorú

Az idő ellenünk van, bébi

Lopott pillanat a randevú.

Ha eltűnök, mert eltemetnek

A vállamat nyomó súlyos terhek

Te maradj szabad, bébi

Mert bárhová is visz az utad, ott leszel

Bárhová is visz az utad, ott leszünk, mi

Zenében megőrzött lelkek.

Roman Fell és a Boulevard: Bárhová

„A szerelem…”

NYÁRI ESTÉKEN ÁLTALÁBAN az észak-karolinai Vienna Shores nevű, aprócska tengerparti városban zene szólt a Revelryből.

A régi zenei klubban minden felejthetetlen volt. A színpad éles fényei. A hangfalak recsegése. Az állott sör és az izzadság szaga, ami olyan mélyen beleivódott a keményfa padlókba, hogy soha semmivel sem lehetett kiűzni onnan. A mosdók falát a vendégek aláírásai tarkították, a nehéz tölgyfa asztalokba titkos szerelmes üzeneteket véstek, az italpult legfelső polcain álló üvegek pedig vízzel voltak tele, mivel senki sem a koktélok miatt járt a Revelrybe.

Ha a Los Angeles-i dugóban rostokoltam, és a honvágy a bensőmet mardosta, betettem a kedvenc számomat, a hangerőt annyira feltekertem, hogy már a lelkemet rázta, és ilyenkor néha el tudtam hitetni magammal, hogy a bárpultnál ülök, a bőröm vörös a forró augusztusi naptól, és a Revelryben szóló zenét hallgatom.

Apa szokása szerint, ha egy zenekar fellépett a Revelryben, készített róluk egy fotót, aláíratta velük, és kitűzte az előtér falára, zenészek százai mellé, akik korábban a klubban játszottak, mindannyiunkat emlékeztetve arra, hogy – valamikor régen – ők is itt voltak.

Ahogy én is.

1

Kiss Me (in the Milky Twilight)*

MÁRIS MEGBÁNTAM A TŰSARKÚT.

A terv az volt, hogy beugrom a koncertre a Fonda Theatre-be, gyorsan odaköszönök mindenkinek, majd még az afterparty előtt lelépek. Másnap reggel korán indult haza a gépem – erre az otthoni nyaralásra az észak-karolinai Outer Banksben minden évben sort kerítek –, de ha Willa Grey felajánl számodra egy VIP-jegyet a Los Angeles-i show-jára, nem mondhatsz neki nemet. Nem láttam őt, amióta idén tavasszal berobbant az új lemeze. Az album megváltoztatta Willa életét – váratlan világ körüli turné, platinalemez, nemzetközi hírnév –, és az enyémet is, mivel én írtam a legnépszerűbb dalát. Már MTV-díj-átadós fellépést rebesgettek, Grammy-jelölést, sőt, még egy hőn áhított Met Gala-meghívást is. Korábban is írtam már slágereket, egyrészt mivel jó voltam benne, másrészt mert pont a megfelelő pillanatban találtam bele a habkönnyű popdalok egy bizonyos alzsánerébe, de egyik sem volt ennyire sikeres. Willát olyan rengeteg turnéállomásra és késő esti talkshow-fellépésre rángatták el, hogy alig tudtunk pár szót váltani, amióta a Ha maradnál felkerült a Billboard tízes listájára. Szóval úgy éreztem, oda kell mennem legalább egy-két szám erejéig, és hogy emlékeztessem, hívja fel a terapeutáját… Csak a szokásos csajos dolgok.

Ott álltam hát, izzadtan, egy koncertteremben, aminek nem működött a klímája, csatakos idegenek közé szorítva, miközben a tűsarkúm hatalmas vízhólyagokat dörzsölt a lábamra. (Persze levehettem volna a cipőmet, de a zenei szcénában nőttem fel, szóval nagyon is tisztában voltam azzal, mi minden lehet a padlón.) A körülöttem állók teli torokból fújták Willa Grey dalait, jobbra-balra ringatózva, egyik kezükben a mobiljuk, másikban a szívük.

Én meg csak le szerettem volna már feküdni.

Korábban imádtam a koncerteket. Ott voltam boldog – ott voltam otthon. A közönség sűrűjében. Teljes tüdőmet beleadva a kedvenc dalaimba. Szerelmes voltam a gondolatba, hogy épp most, ebben a pillanatban létezem. Vagy egyszerűen csak szerelmes voltam.

Nem tudom pontosan megmondani, mi változott – én vagy a zene?

Shakespeare azt írta: „Ha a zene szerelmünk tápja, fel!” És négyszáz évvel később egy tinderes randipartnerem a szemembe idézte – minden iróniától mentesen. Ráadásul nem is ez volt a legrosszabb az egészben. A pasas nyilvánvalóan nem ismerte Orsino monológjának többi részét, aki rögtön utána azzal folytatja: „Hadd élvezem tulzón, hogy a betelt vágy / Legyen beteggé és úgy haljon el.”** Ő végezni akar a szerelemmel, leszámolni a viszonzatlan érzelmek kínszenvedésével. A boldog befejezés ígérete három kegyetlen szóba sűrítve.

Lehet, hogy ez a magyarázat… mára eltűnt a varázslat a zenéből. Csak az agyam dolgozott, figyelte a szöveget, a refrén felvezetőjét, az átkötéseket, hogy milyen rímeket passzintanak a tűzhöz – fűz, szűz, elűz…

Mondanom sem kell, az a Tinder-randi gyorsan véget ért, és nem volt második alkalom. Gigi, a legjobb barátnőm megkérdezte, hogy miért nem szexeltem vele legalább, és nagyot csalódott, amiért nem együtt hagytuk el az éttermet – a srác ugyanis valamiféle híresség volt a közösségi médiában, de Los Angelesben, ha elhajítasz egy kavicsot, eltalálsz vele egyet, szóval nem lett volna akkora szám.

Nem mozgok túl otthonosan a szerelemben – ebben az iparágban korán megtanultam, hogy nem lehet a tiéd minden, a Nagy Szerelem és a Fényes Karrier, úgyhogy én választottam, és többé vissza sem néztem.

Vagyis nem néztem vissza túl gyakran.

Ismertem a szerelem érzését. Ragyogó, elsöprő és könnyű. Fizikai, zsigeri, túláradó és nem e világi. Hittem ebben. Ezért is költöztem Los Angelesbe a dalszerzői álmaimat űzve. Elvégre nem cuccolsz át a világ egyik legdrágább városába pincérkedni és taszító zenei mogulokkal haverkodni, ha nem bűvöl el legalább egy kicsit a szerelem fogalma. És egészen biztosan nem írtál volna sikerdalokat velúr tűsarkús barátnőkről meg végeláthatatlan nyári éjjelekről, ha annyira kiábrándult lennél.

Hát most itt voltam. Harmincvalahány évesen a Fonda Theatre nagyszínpadánál, csillámporba merített, frissen végzett egyetemistákkal együtt rikoltozva, komolyan bánva a cipőválasztásomat, miközben Willa Grey a flitterekkel borított popbandájával, a Tuesdaysszel ugrált a színpadon. Willának volt ez az új „csókkamera”-hóbortja, amivel körbeparádézott, és rázoomolt a párokra a nézőtéren, miközben a többiek hangosan biztatták őket csókolózásra. Abban a pillanatban épp két férfi ajkai forrtak össze mindenki szeme láttára a Tuesdays mögötti hatalmas kivetítőn.

A legijesztőbb rémálmom.

Egy kis ideig még néztem, ahogy Willa maga felé perdítette a kézikamerát, és énekelni kezdett. Az arca betöltötte a képernyőt, csábító tekintetét és csillámló pilláit lángvörös hajzuhatag keretezte, a hatást pedig csak fokozta az émelyítően édes dalszöveg az elvesztett szerelemről.

Igazolhatóan nem az én dalom.

Valaki oldalba könyökölt. Willa említette, hogy nyugodtan üljek fel a privát páholyba, ahová majd ő is beköszön a show után, de nem rajongtam az ötletért, hiszen klubokban nőttem fel. Nekem nem kellett menekülnöm a tömeg elől. Én dalszerző voltam, nem pedig híres. De végül mégiscsak megkérdeztem a túlhajszolt bárpultost, hol is van pontosan ez a privát páholy, mire ő a terem bal oldali részén álló lépcsőhöz irányított, amit lehetetlen lett volna megtalálni, ha nem áll előtte biztonsági őr.

Ez új. Willa nem említett semmiféle biztonsági ellenőrzést. Pufogva arra gondoltam, biztosan van már valaki fent, akinek viszont szüksége van egy izomagyú testőrre – bár Willa azt sem említette, hogy bárki mást meghívott volna.

A biztonsági srác kigyúrt karja megállított.

– Bocs, nem lehet továbbmenni – mondta, bár alig hallottam a zenétől.

– Ja, igen… Itt is van – rángattam elő a VIP-belépőt a „nagy, de még így sem elég öblös” táskámból. A füléhez hajolva kiabáltam: – Willa azt mondta, felmehetek!

Hunyorogva nézett, majd fejcsóválva kérdezte:

– Jól meggondoltad?

Összezavarodtam.

– Miért… miért kéne meggondolnom?

De ő csak rántott egyet a vállán.

– Pontosan ki is van fent?

Válaszként az őr ismételt vállvonás kíséretében a fülesére mutatott, mintha nem hallana.

– Hát, gondolom, mindjárt kiderül – motyogtam magamban, majd elindultam felfelé.

A fickó tisztán és érthetően szólt utánam:

– A pasas ugyanolyan, mint az apja.

A pasas. Na, ez már legalább valami támpont. Reméltem, hogy nem olyasvalaki, akit ismerek – bár a legtöbb férfi nem volt hajlandó velem dolgozni, mivel azt állították, hogy a műveim nem illeszkednek az imidzsükhöz. Bárcsak azt mondhatnám, hogy az iparág tobzódott a női dalszövegírókban, de az az igazság, hogy kevesebb volt belőlünk, mint rendes pasiból a Tinderen.

Már majdnem sarkon fordultam, hogy megpattanjak és hazamenjek…

Állj, Jo! Legalább a dalod várd meg! – förmedtem magamra, hisz úgyis csak ezért jöttem. És tényleg nem akartam csalódást okozni Willának, még akkor sem, ha korábban mindössze párszor találkoztunk.

Szóval megmásztam a karzathoz vezető lépcsőket. Kisebb volt, mint ami a szüleim klubjában van, a korlátnál ülések helyett bárszékek álltak. Először nem láttam senkit – de aztán egy árnyék elmozdult a korlát mellől, megfordult, és felém nézett.

Lejjebb Willa épp belekezdett egy bulizni induló barátnőkről szóló, vidám, energikus dalba, amit néhány évvel ezelőtt írtam. A színpadi fények rózsaszín és sárga csóvákat lőttek fel a páholyba, kiemelték a férfi karakteres vonásait, és ragyogó sugarakat szőttek a hajába.

Ó…

Sosem találkoztunk még személyesen, de bárhol felismertem volna.

Sebastian Fell.

A többszörös platinalemezes rocksztár, Roman Fell fia, egy ötfős fiúbanda, a Renegade tagjaként került anno a reflektorfénybe, bár az együttes már egy évtizede feloszlott. Tinédzserkorunkban Gigi teljesen odavolt értük. A kinyomtatott fényképeikkel díszítette a mappáit, fanfictiont írt, és a gimnázium második évében rávett, hogy lógjunk a suliból, hazudjunk a szüleimnek meg a nagymamájának, és két órát vezessünk Raleigh-be megnézni a fellépésüket. A kakasülőről a koncert nagy részét csak az óriáskivetítőkön tudtuk követni, de nem számított. Én Gigi miatt voltam ott, Gigi pedig Sebastian Fellért. A srác akkoriban lobogó hajjal és rosszfiús imiddzsel nyomult, ez utóbbihoz hűen jól össze is zúzta a Corvette-jét. Ha jól emlékszem, végzős korunkban. A Renegade ezután feloszlott, arra nem emlékszem, Sebastiannel mi lett később.

A jelek szerint most épp Willa Grey-koncertekre jár.

A húszat töltötte, amikor otthagyta a bandát, így most – mennyi is? – a harmincas évei közepén járhat. Tizenöt év mindenkin másképp mutat. Én megnövesztettem a hajamat, leszoktam a körömágyam rágcsálásáról, és felépítettem egy bőrápolási rutint. Sebastian Fell viszont úgy széthullott, mint egy folkosra áthangszerelt popdal. A sötét karzaton a neonfények a szeme körüli szarkalábak árnyékát erősebbé, a homlokán húzódó ráncokat finomabbá rajzolták. Sötét haja fésületlen volt, kócos, hátul félig kontyba fogva, az alsó tincsei a vállát verdesték. Az évek alatt csillagképekbe rendeződött szeplők kerültek az orrára, arcára, arccsontjai élessé váltak, ám sűrű, karakteres szemöldöke megmaradt. Alacsonyabb volt, mint hittem.

Halványan felderengett egy Vogue-cikk, amelyben „égszínkéknek” nevezték a szemét, de ahogy az engem pásztázó tekintetén megcsillant a fény, most inkább a vihar előtti óceánra emlékeztetett.

Határozottan nem túl bizalomgerjesztő.

Feltűnés nélkül hátramentem a karzat távoli végébe, és felültem egy bárszékre. Már megtanultam, hogy a legjobb tudomást sem venni a gazdag és híres emberekről, különben megijednek. A következő dal alatt folyton felém pillantgatott.

Aztán, amikor a szám véget ért, feltette a kérdést:

– Mit keres egy magadfajta idefent? – A hangja mély volt, mézesmázos. A fejét a tenyerébe támasztotta, miközben tovább vizslatott. – Még soha nem láttalak itt.

Willa már befejezte a dalt, épp a zenésztársaival egyeztetett a színpadon, ezért nem kellett ordítanom:

– Willa meghívott.

A szája, amiről egy bulvárlap azt írta, „ravaszkás”, pimasz vigyorba húzódott.

– Na ne mondd!

– De igen.

– Hmm. Hát – tette hozzá kissé felegyenesedve –, mielőtt megkérdeznéd, nem, nem adok autogramot.

Leesett állal bámultam vissza rá.

– Elnézést, hogy mondtad?

– Értékelem a rajongóimat, de most épp nem dolgozom.

Bármiféle kellemes nosztalgiát is ébresztett bennem korábban, az érzés másodpercek alatt elillant. Igyekeztem leplezni a dühömet, miközben csak annyit bírtam mondani:

– Nem kell az autogramod, kösz. És nem vagyok rajongó.

A szája mosolygott, a szeme nem.

– Hát persze.

Nem hitt nekem. Legyőztem a késztetést, hogy vitába szálljak vele, ehelyett ráhunyorogtam.

– Bocsi, ki is vagy te?

Erre felvonta a szemöldökét. Aztán kibukott belőle egy ugatásszerű nevetés.

– Cuki vagy. Ezt jól megérdemeltem.

– Neked fogalmad sincs, milyen az, amikor én átmegyek cukiba – vágtam vissza –, de valóban megérdemelted.

Az elbűvölőnek szánt vigyor kissé megremegett. Sebastian nekidőlt a korlátnak, és tovább fürkészett. Azon tűnődtem, milyennek láthat: íme, egy nő, akinek nyilvánvalóan nem idefent lenne a helye. Rendezett halszálkafonatban hátrafogott, sötét haj, kopott zenekaros póló, egy bizományi mélyéről előtúrt Alexander McQueen szoknya és a megörökölt Manolo tűsarkú, ami törte a lábamat.

– Nem tudom eldönteni, jó buli lenne-e flörtölni veled, vagy sem – ismerte be.

– Azta, hát, ha ezen gondolkodnod kell, akkor azt hiszem, mindketten tudjuk a választ – feleltem szárazan. Elmondhattam volna neki, hogy volt bennünk valami közös (az anyám egyszer együtt énekelt az apja együttesével, ezer éve), akkor talán feloldhatom ezt a macska-egér párbeszédet valami kedves dologgal, de úgysem érdekelte volna. Az olyanoknak, mint Sebastian Fell, a háttérénekesek annyit jelenthetnek, mint bogarak a szélvédőn.

A következő szám felénél arrébb csúszott két székkel, egyet üresen hagyva köztünk, mintha afféle biztonsági zónának szánná.

– Talán kezdhetnénk elölről – javasolta, túlkiabálva a zenét, bár most, hogy közelebb jött, tisztábban értettem.

Vagy talán csak borzalmas volt idefent az akusztika.

Pillantásra sem méltattam.

– Ja, talán azzal, hogy hiszel nekem?

– Abban, hogy nem kell az autogramom, vagy…

Villámló szemekkel néztem fel rá.

– Hű, te aztán tényleg nem vagy semmi, Sebastian Fell.

– Igen, már mondták. Bár érzésem szerint neked ez bejön.

Akaratom ellenére feltört belőlem egy kacaj.

– És ezt miből gondolod?

– Csak megérzés.

Kissé közelebb hajoltam hozzá.

– Ha neked ez a flörtölés, dolgozhatnál még rajta.

– Á – válaszolta, elnyomva egy grimaszt –, húzzak elő inkább egy magnót, mint a filmekben, és szerelmes dalokkal szerenádozzak?

– Kötve hiszem, hogy ismersz egyetlen jót is. – Lesöpörtem egy láthatatlan szöszt a fekete Willa Grey-turnépólómról. Lent a tömeg egy lassú szám ritmusára ringatózott. – Elég válogatós vagyok.

– Mivel Willa Grey miatt vagy itt, tuti elég lenne elénekelnem neked a Ha maradnált. – Felém hajolt, olyan közel, hogy minden más elmosódott körülötte. – A füledbe suttogom, mint egy verset. Elhitetem veled, hogy a dal minden szava valóra válhat. – Majd azon a mézesmázos hangján énekelni kezdett nekem a saját szövegemből. – „Mi lehetne belőlünk, ha maradnál, ha maradnál, lehetnénk mi ketten…”

Bármelyik másik dallal megfogott volna – mindennek ellenére. Bekaptam volna a horgot. Hisz odavoltam a romantikus nyitányokért.

Kivéve, ha az a sajátom.

Hozzáhajolva suttogtam:

– Ez a szám rám nem hat.

Csak centikre volt tőlem, annyira közel, hogy a szeme nem tudta, mire is fókuszáljon, míg végül a tekintete megállapodott a számon.

A színpadon Willa belekezdett egy újabb dalba. Elég volt három hang, hogy felismerjem: a hatásos dúr akkord, ami gyorsan belesimul egy popballadába. Az erőteljes első leütés. A szintetizátorok.

Tökéletes időzítés, kétségtelen.

És Sebastian Fell önelégülten vigyorgott.

A karzat alatt sötét árnyékok bólogattak a zene ütemére. Már vagy egy tucat slágert írtam, amióta L. A.-be jöttem, de a Ha maradnál volt az első, amit személyesnek éreztem. Az erőt sugárzó popballada a nyolcvanas éveket idézte, hangsúlyos szintikkel és hegedűszólammal, tündöklőn és légiesen. Olyan dal, amiről el tudtam képzelni, hogy ott legyen a Revelry szeszélyes zenegépén, Cher, Madonna és Bruce Springsteen mellett. Ami semmihez sem hasonlított, amit korábban írtam. Tömve volt nosztalgiával. Keserédes nosztalgiával.

Csakhogy sosem hittem, hogy egyszer ilyen hangosan fog szólni.

– Ez a dal mindenkire hat – mormolta Sebastian Fell a VIP-páholy sötétjében, miközben körülöttünk mindenki az én számomat énekelte. Közel dőlt, kikerülhetetlenül, az egész teret betöltötte a lénye. – Ez egy jó dal.

– Miért? – kérdeztem a vonásait fürkészve.

Összevonta a szemöldökét, és most először mintha leengedte volna kissé a maszkját. Az arcára kiülő meglepetéstől furcsamód jóképűnek hatott. Azt hiszem, tetszett nekem. Már épp belefogott volna a válaszba – legalábbis úgy tűnt –, de aztán észrevett valamit a szeme sarkából, ami elterelte a figyelmét.

– Hoppá – dörmögte a színpadra pillantva –, közönségünk van.

Nem követtem a tekintetét, amíg fel nem tűnt a tömeg nyugtalanító csendje. Amikor végül odanéztem, saját magamat láttam viszont a Willa mögötti képernyőn, mivel ő pontosan rám irányította a csókkamerát, fel a páholyba.

És mellettem ott feszített Sebastian Fell.

Bár Willa túlságosan távol állt tőlem, így nem láttam valami jól, de biztosra vettem, hogy az ábrázatára kiült a jól ismert huncut mosoly, s egy rémült szempillantás alatt rájöttem, hogy felismert a karzaton, és talán Sebastian Fellt is. Úgy gondolta, jó móka lesz. Nem ismertem Willát túl alaposan, de azt tudtam róla, hogy szeret belepiszkálni mások dolgába. Elég sokat kideríthetsz valakiről egy hangfülkében összezárva, ahogyan mi voltunk a dalok megírása alatt. Én tudtam róla, hogy még mindig az után a lány után sóvárog, akit New Yorkban ismert meg, ő pedig tisztában volt vele, hogy a szerelmi életem sivárabb, mint a Szahara.

– Willa… – morogta Sebastian az orra alatt.

Alattunk emberek százai kezdték skandálni, hogy „Csókot! Csókot!”, mintha ezzel rávehetnének, hogy smároljak egy olyan pasival, akit szívem szerint inkább átlöknék a korláton.

– Nos, ez eléggé kínos – jegyezte meg.

– Szerinted feltűnő, ha lelécelünk?

– Igen. Inkább adjuk meg nekik, amit kérnek. – Rám szegezte a tekintetét, és a reflektorok fényében végre megpillantottam azt a bizonyos égszínkék csillogást a szemében. Olyan volt, mint a mágnes: ellenállhatatlanul vonzó.

Csak bámultam, kiszáradt szájjal.

– Én, ööö… úgy érted…?

„Csókot! Csókot! Csókot!” – kiabálta a tömeg.

– Csókot! – harsogta Willa a színpadról. Javíthatatlan.

Nem tudtam eldönteni, mit tegyek, teljesen lefagytam. Az arcom szinte lángolt.

Sebastian félrebillentette kissé a fejét, elfordult a kamerától, és összevont szemöldökkel suttogta, olyan halkan, hogy csak én hallhattam:

– Nem muszáj megtennünk. – A sok szájhősködés után ez volt az első őszinte megnyilvánulása az este során.

Elmerengtem, vajon milyen lehet ez a Sebastian Fell.

A Ha maradnál vidám, popos szelleme ott zümmögött a levegőben, mintha gúnyolódni akarna rajtam. Az átkötés A-dúr akkordja élesen csengett, a ritmus élénken lüktetett, akár egy pink szövegkiemelő.

Willa újra a szájához húzta a mikrofont, és a közönségnek szerenádozott, de a kamera nem mozdult rólunk. „Köszönj el csókkal ma éjjel, ha menned kell, és mondogasd magadnak, hogy egyszer hazatérsz…”

Azokat a sorokat a tíz évvel fiatalabb Joni Larknak írtam, akit megrészegített az a fajta vágy, ami rátört, miközben a kedvenc dalára pörgött. Olyasvalakinek, aki úgy gondolta, ha valóban a zene táplálja a szerelmet, akkor Orsino bolond volt azt hinni, hogy valaha is beleunhat.

Már olyan régóta nem voltam ez a lány, hogy alig emlékeztem rá. Pedig akartam. Emlékezni szerettem volna erre az érzésre. „Mi lehetne belőlünk, ha maradnál… ha maradnál, ha maradnál – énekelte Willa vágyakozón, bűnbánón –, lehetnénk mi ketten.”

Így hát, miközben lent zúgott a tömeg, felemeltem a kezem, belefúrtam az ujjaimat Sebastian Fell kócos hajába, magamhoz húztam, és megcsókoltam.

2

(Your) Electric Touch

MINT EGY ÁRAMÜTÉS.

Vakító, bizsergető.

Villámcsapás, amely rock ’n’ roll-lal árasztotta el az ereimet.

A tömeg üvöltésétől a saját gondolataimat sem hallottam. Az agyam csak sistergett, mint a rádió, amely elvesztette az adást.

Sebastian végighúzta a hüvelykujját a nyakamon, az állam alatt, majd még jobban elmerült a csókban. A szája szétnyílt, nyelve hegyével az alsó ajkamat simogatta. Borsmenta és kóla ízét éreztem, s ebből a közelségből valósággal megszédített parfümjének bergamottillata. Arcomat gyengéden két kezébe fogta. Csak még egy perc – suhant át az agyamon, és hagytam magam beleolvadni érintésének puhaságába. Régóta nem csókolt meg senki, főleg nem így, mintha valami törékeny kincs lennék.

Egy lélegzetvételig, egy másodpercig, egyetlen időtlen pillanatig nem létezett más, csupán ez a bizsergető érintés, a puha ajkak és a csípőm felé araszoló kezek cirógatása.

Ebben a szenvedélyes, mély, mohó csókban valami egészen újszerű rejlett…

Egy dallam.

Eleinte halk, majd egyre erősödő. Még sosem hallottam korábban, mégis olyan ismerősnek tűnt.

Kezemet a vállán nyugtatva hozzásimultam, határozottan, erősen. A koncertterem ragacsos párájában a teste csak úgy ontotta magából a meleget, de nem bántam. Ujjait átfűzte az övtartómon, és nem eresztett. Úgy kapaszkodott belém, mintha attól félne, bármelyik pillanatban kámforrá válhatok. Nyelve a nyelvemmel játszadozott, majd a fogai is bekapcsolódtak, az alsó ajkamat kóstolgatták.

Vessz bele a csókba, Jo! – biztattam magam. – Tárd ki a szívedet!

Olyan a csaj íze, mint a cseresznyéé.

Meglepetten kaptam levegő után.

Szétrebbentünk.

Willa Grey átpasszolta a csókkamerát az egyik társának, megragadta a mikrofont, mire az arcunk eltűnt a kivetítőről. A dal utolsó taktusai alatt körbe-körbe ugrált a színpadon, pörgött, mint egy karmester, aki az egész univerzumnak dirigál. A szám véget ért, ám a fülem nem a hangos zene miatt csengett.

– Cseresznye? – motyogtam. Az ajakbalzsamom?

Sebastian megdörzsölte a száját, a színpadra nézett, majd tekintete ismét rám villant.

– Én nem… Micsoda?

– Azt mondtad, cseresznyeízem van.

Szeme elkerekedett a meglepetéstől: úgy tűnt, akkor eszmélt rá, hogy hangosan kimondott valamit, amit nem kellett volna. Elbizonytalanodott, talán meg akarta magyarázni, miért mondta, és miért lepődött meg annyira a Carmex ajakápolóm ízén – de aztán a lenti tömegben észrevett pár embert, akik épp minket fényképeztek, mire újból felöltötte az álarcát.

És ezzel annak az őszinte Sebastian Fellnek, akit az előbb megcsókoltam, azonnal nyoma veszett. Felegyenesedett, szája kaján félmosolyra görbült, hangja megint lassan, nyájasan duruzsolt.

– Nem rémlik, viszont megcsókolhatlak újra, hogy csekkoljam. Eléggé jártas vagyok Carmex-ízekben.

Összevontam a szemöldököm.

– Nem mondtam, hogy Carmex.

Lentről az egyik csaj egy nem túl előnyös, ám annál többet sejtető képet lőtt rólunk. A szám még mindig bizsergett a csóktól. Gigi meg fog őrülni, amikor elmesélem neki, hogy a fickó éppolyan jól csókol, mint ahogy azt a fanfictionökben megálmodta. Persze ne feledjük: tizenöt évnyi előnye van ahhoz a tinédzserhez képest, aki a barátnőm sztorijaiban szerepelt, na meg végeláthatatlan listája exekből, akikkel gyakorolhatott.

Nem is értem, miért lepődtem meg azon, hogy a nyelve egyből felismerte a Carmexem ízét. Mégis volt ebben valami érzéki, bár ezt soha senkinek nem vallottam volna be.

– Jó fej vagy – mondta felém hajolva. Még mindig elég közel állt hozzám ahhoz, hogy megcsókolhasson, ha szeretne, vagy én őt. – Nem akarsz lelépni?

Egy kérdés – számtalan lehetőség.

Hozzá bújhatnék, csókolhatnám újra, tovább, egy-két szám erejéig. Majd abból az egy-két számból lehetne egy egész éjszaka, sőt, ha szerencsém van, még több: talán hetek, hónapok, akár évek is elröppenhetnének egy szempillantás alatt.

Végül is ez Hollywood. A város, ahol garantált a holtomiglan-holtodiglan, nemde?

Aztán eszembe jutott a másnap kora reggeli járatom, az előttem álló hosszú hónap, amit Vienna Shores napsütötte strandjain készülök eltölteni, s ettől a gondolattól valahogy újra feltámadt bennem az a szokatlan, gyomorszorító rettegés. Ráadásul Willa Grey is búcsúzkodott már a közönségtől, megköszönte a forró estét a Fonda Theatre koncerttermében, s közben költőien arról elmélkedett, hogy az álmok tényleg valóra válnak L. A. csillagfénye alatt.

– Vár rám hátul egy autó – folytatta Sebastian. – Arra leléphetünk, senki nem fog észrevenni. Hacsak nem szeretnél elöl kimenni, belekóstolni kicsit a hírnévbe. Nekem úgy is jó.

Ez volt az a pont, amikor ráeszméltem: ő tényleg nem hiszi el, hogy ehhez a világhoz tartozom. Azért flörtölt velem, mert egy szimpla rajongónak nézett, akit nyugodtan megcsókolhat, aztán másnap könnyedén lerázhat. Vajon ezt a csajozós szöveget kifejezetten azoknak tartogatta, akik semmit sem számítottak neki?

– Csak ennyi? – kérdeztem. – Pár perc rivaldafény? Mindössze ennyit tudsz felajánlani?

Ahogy összevonta gondosan ápolt szemöldökét, egy határozott barázda jelent meg a homlokán. Nem használt botoxot, máskülönben nem lettek volna ennyire mélyek a ráncai, és nem látszott volna ilyen meglepettnek az arca.

– Mi az, hogy csak ennyi? – visszhangozta a fejét csóválva. – Mi kéne még?

Épp válaszra nyitottam a számat, ám abban a pillanatban valaki a nevemet kiáltotta a hátam mögött:

– Joni, Joni!

Megpördültem. Willa volt az, egyenesen a színpadról. Meglepődtem, hisz hátravolt még a ráadás. Hozzám rohant, csillogott az izzadságtól és persze a csillámportól, tüzes vörös tincsei úgy repkedtek körülötte, mintha önálló életet élnének. Karját körém fonta, egy nagy, lelkes, ragacsos ölelésbe.

– Úgy örülök, hogy itt vagy!

– Mit keresel te itt? – kérdeztem zavarodottan. – Mi lesz a ráadással?

– Ó, ne izgulj, megvárnak – válaszolta a közönség felé legyintve, akik máris fennhangon követelték az emlegetett pluszszámot. – Eljöttél! – tette hozzá, közben alaposan végigmért, mintha még mindig nem igazán hinné, hogy ott vagyok, majd újfent megölelt. – Kicsit tartottam tőle, hogy kihagyod. Ó, és már Sebbyt is ismered! – jegyezte meg, Sebastian Fellre villantva mosolyát.

A fickó egyre értetlenebb arccal figyelte a jelenetet.

– Will, ti ismeritek egymást?

– Istenem, neki aztán beszélhetsz, egyik fülén be, a másikon ki – forgatta a szemét Willa. – Ő a dalszerzőm, tudod, meséltem már róla neked… Joni…

Eltartott néhány pillanatig, amíg Sebastian helyére tette magában a nevet.

– Joni… Joni Lark.

– Na, most már emlékszel, fantasztikus. Bár meg mertem volna esküdni rá, hogy ti ketten ismeritek egymást: az a csók annyira bensőséges volt – tette hozzá Willa. Éreztem, ahogy elönti a pír az arcomat. – Hihetetlen, hogy eddig azt sem tudtátok, kicsoda a másik!

– És úgy tűnik, egyre kevésbé tudjuk – válaszolta Sebastian, teljesen más szemmel méricskélve. Már nem úgy nézett rám, mint egy semmi kis nőcskére, akit épp lesmárolt; inkább úgy, mint aki a lehetőségeket latolgatja. Márpedig ezt a nézést ki nem állhattam.

Willa nem vette észre, épp hátat fordított neki. Az asszisztense az ajtóban állt, idegesen ütögette ujjával a csuklóját, jelezve, hogy idő van. Willa ingerülten fújt egyet.

– Bocsánat, mennem kell, de… – Megragadta a kezem. – Holnap szabad vagyok, fussunk össze, dumáljunk! Hogy van anyukád?

Anya említésére azonnal befeszültem, amit Sebastian fürkésző tekintete is súlyosbított.

– Holnap hazautazom egy egész hónapra – szabadkoztam –, tovább, mint ahogy szoktam, de épp van szabadidőm, és eléggé rám fér egy kis nyaralás, szóval…

Anya.

Willa megszorította a kezem, arcán őszinte, nyílt kedvességgel.

– Értem, persze. Nagyon fontos vagy nekem, ugye, tudod?

Az asszisztense közben kisebb idegrohamot kapott az ajtóban, mialatt próbálta felhívni magára a figyelmet. Willa intett neki, hogy máris jön, majd gondolt egyet, visszafordult, a nyakamat átkarolva szorosan magához húzott, és a fülembe suttogta:

– Seb amúgy nem is olyan rémes, csak adni kell neki egy esélyt.

Majd amilyen hirtelen jött, olyan gyorsan távozott. Úgy döntöttem, ideje szembenézni Sebastian Fell vizslató tekintetével. Most már hiszel nekem? – üzentem diadalmas arckifejezéssel.

Felém biccentett.

– Joni Lark. – Úgy ejtette ki a nevem, mint egy varázsigét, bár nem tudtam eldönteni, áldást vagy átkot hordoz. Még elevenen élt bennem a csók, de az utána jött hirtelen ridegség emléke is. Willa nyilvánvalóan kedvelte őt, márpedig ezt kevesen mondhatták el magukról. Azt súgta, adjak neki egy esélyt. Felidéztem azt a pillanatnyi őszinte arcát épp a csókunk előtt. Talán Willának igaza van. Már épp kezdtem volna ellágyulni, mire Sebastian vigyorogva felém hajolt, és egy vérbeli seggfej teljes fennhéjázásával megkérdezte: – Na, én leszek az inspiráció a következő dalodhoz?

Visszahőköltem, mintha arcul csaptak volna.

– Tényleg? – tört ki belőlem, mielőtt még összeszedhettem volna magam. Majd szétvetett a düh. – Először azt hiszed, autogramra vadászom tőled, most pedig, hogy múzsának kellesz?

Öntelt fejbólintással jelezte, hogy pontosan erre gondolt.

– Mindenki akar valamit, édesem.

– Nem vagyok az édesed! – förmedtem rá, majd megadóan felemeltem a kezem. – Istenem, nem tudom elhinni, hogy megcsókoltalak.

Résnyire szűkült szemmel, némán, viharos tekintettel meredt rám.

– Élvezted.

– Ja, valóban, amíg meg nem szólaltál.

Lekaptam a táskám a bárszékről, a vállamra vetettem, és elindultam kifele ebből a VIP-pokolból, ahová önszántamból keveredtem. A kijáratnál megtorpantam, és hátrapördültem.

– Csak hogy tudd, az a szerelmes dal pocsék egy csajozós trükk.

Leviharzottam a lépcsőn, mielőtt visszavághatott volna valami epés és minden valószínűség szerint övön aluli riposzttal. Lent a biztonsági őr békésen pasziánszozott a telefonján.

A Fonda Theatre színpadán eközben újra feltűnt Willa Grey; a közönség tombolását a csontjaimban éreztem. Az első nagy slágerébe kezdett bele. A dal a váratlan lehetőségek megragadásáról szólt, idegenek csókjairól – nem én írtam, de attól persze még jó volt. Tetszett. Emberek százai énekelték vele a szöveget, boldogan, lelkesen, csak a pillanatnak élve: ez a hatalmas érzelemhullám majdnem ledöntött a lábamról.

Egy kicsit még ácsorogtam a bejáratnál a dalt hallgatva.

Végül a vészkijáraton át kiléptem a parkolóba, és hívtam egy Ubert.

3

(I’ll) Say a Little Prayer for You

ÖSSZE SEM TUDNÁM SZÁMOLNI, hányszor álltam már az elmúlt évek során a négyes számú poggyászkiadónál, a futószalagon köröző bőröndöket pásztázva, várva, hogy a sajátom is felbukkanjon végre. Nyolcévnyi Los Angeles-i élet után igazán tehettem volna egy nyomkövetőt a táskámba, de azt hiszem, a lelkem mélyén élveztem a várakozás drámaiságát, annak a feszültségét, hogy mi lesz, ha épp most tűnik el a csomagom valahol L. A. és Raleigh között.

Ez azon kevés izgalmak egyike volt, amit még megengedtem magamnak, főleg azért, mert az élet nagy kérdéseihez képest csupán apró aggodalmat jelentett. Csak egy kis bukkanó az úton. Nem olyan, mint amikor elönti a házad a víz, vagy kirúgnak a munkahelyedről. Vagy amikor szerződés szerint meg kellene írnod a következő dalodat, de valahányszor nekigyürkőzöl, a mellkasod összeszorul, a szíved a torkodba ugrik, miközben igyekszel előbányászni valamit – bármit – önmagad legmélyéről, hisz régen olyan könnyen ment… most viszont akárhogy próbálkozol, csak ürességet találsz.

Nem, a bőröndvadászat nem is hasonlítható ehhez.

Talán ezért is vettem annyira zokon előző este Sebastian Fell megjegyzését az ihletforrásról: bepánikoltam a gondolattól, hogy tudja. Valahogy rájött, hogy a slágergyáros Joni Lark kreativitása kiapadt, és közel egy éve nem írt egyetlen új dalt sem. Oké, persze, átdolgozott régieket, előásott néhány korai szerzeményt a naplóiból, noteszeiből, elvégre a látszatot fent kellett tartani, de mostanra kész, vége, elakadt.

Kiüresedett.

Sosem éreztem még ilyet korábban.

Rezgett a telefonom, Rooney, a menedzserem küldött üzenetet: JÓ NYARALÁST! ;)

Egy Margarita koktélos emojival válaszoltam. Rooney tisztában volt az alkotói válságommal, neki tudnia kellett erről. De csakis neki.

Nyolc évvel korábban, hatalmas dalszerzői karrierről dédelgetett álmokkal érkeztem L. A.-be. A Revelryben nőttem fel, anyám ott tanított zongorázni engem és a bátyámat – hogyan is vágyhattam volna bármi másra, mint a zenélésre? És még abban a küzdelmes első évben is – a pincérkedés meg az alkalmi cateringes melók mellett – folyamatosan dalokat írtam. Időt szorítottam rá, amikor csak tudtam: a tízperces cigiszünetekben, a mosdóban, bárhol.

Már egy éve éltem instant tésztalevesen és jégkrémen, amikor az egyik felszolgálói munkám során találkoztam egy nővel, aki a hátsó kijárat melletti kukáknál dohányzott. Nagyjából tíz évvel lehetett idősebb nálam, merész platinaszőke bobbal, határozott szemöldökökkel és olyan rosszalló tekintettel, ami a legmagabiztosabb férfiakat is elbátortalanította volna. Meghallotta, amint egy felfordított vödrön ülve dudorászok: épp egy új számon dolgoztam.

– Ez a legtragikusabb ebben a városban – közölte üdvözlésképpen.

Zavartan néztem körül.

– Micsoda? A csurig tömött kukák?

– A fiatal lány kaviárfoltos egyenruhában, aki dalokat ír, miközben felszolgál a nagymenő zenei producer tízéves csemetéjének rendezett szülinapi bulin – világosított fel. – A kölyök valószínűleg sokkal hamarabb fog a rádióban szerepelni, mint te.

– Voltam már a rádióban – válaszoltam lazán, a noteszom fölé hajolva. – Az egyetemen. Az éjszakai sávban DJ-ztem, és a slágerek között a saját számaimat is leadtam.

A nő vakkantva felnevetett.

– És hallotta bárki is?

– Nem – feleltem egy grimasz kíséretében. Épp végeztem a szerzeményemmel.

– Énekelsz is? – kérdezte meglepett arccal.

– Csak dalszerző vagyok – mondtam.

– Kár. – Ledobta a csikket, és széttaposta a Louis Vuitton tűsarkújával.

– Miért is?

– Valószínűleg többre vihetnéd, ha el is énekelnéd őket. Kemény iparág ez, csak úgy van esélyed, ha te leszel önmagad legelszántabb rajongója.

Összecsuktam a noteszom, és felálltam, hogy a szemébe nézzek.

– Igen, tudom, de én azt szeretném, ha mások énekelnék el a dalaimat. Olyan szavakat és érzéseket akarok átadni nekik, amikről nem is sejtették, hogy bennük lakoznak. És nem akarom többre vinni, csak vinni valamire. Inkább legyek tíz ember első számú, mint száz ember tizedik kedvence.

Hosszan, töprengve nézett rám. Ekkor pittyent a telefonom, jelezve, hogy lejárt a szünetem, így hát a zsebembe gyűrtem a jegyzetfüzetem, és udvariasan elköszöntem. Aztán a parti végén a nő megkeresett, és a kaviárfoltos ingem zsebébe csúsztatta a névjegyét. Rooney Tarrnak hívták – az egyik legjobb zenei menedzser volt a szakmában.

– Küldj nekem egy demót! – mondta, azzal elsétált.

Másnap így is tettem, még a reggeli kávézós műszakom előtt. Azóta együtt dolgozunk. Az első néhány év pokoli kemény volt. Szívem-lelkem beleadtam a próbafelvételekbe, de folyton ugyanazokat a kritikákat kaptam: túl egysíkú hangzásvilág, túl érzelmes szövegek, túl komplikált akkordok, amúgy meg nincs már épp elég szerelmes dal ezek nélkül is?

Úgyhogy váltottam, és rájöttem, miben vagyok igazán jó: a legjobb barátnőkről, a végtelen nyári éjszakákról meg abból a Tom Petty-slágerből ismert életérzésről szóló pop-rock himnuszokban. És innen már minden ment magától.

Rooney Tarr elhintette a városban, hogy bármiről tudok slágert írni – és tudtam is.

De azzal tűntem ki, hogy olyan dalokat szereztem, amikre senki nem számított. Meglepő, szokatlan számokat. Folyamatosan újítani akartam, a tökéletességet hajszoltam.

Az egyediséget.

Dalokat írtam, ám közben épphogy csak tengődtem a jogdíjakból, ugyanis a közhiedelemmel ellentétben ezért még úgy is igen csekély összegeket fizetnek, ha csupa menő slágert írsz. Viszont még ennek dacára is sikerült egy idő után annyira megvetnem a lábam a zeneiparban, a hátam mögött egy csomó befutott szerzeménnyel, hogy lazíthattam volna a tempón, és kényelmesen élhettem volna – de nem ezt tettem. Csak írtam és írtam, egyre többet.

Amíg anya beteg nem lett.

És most már semmit sem tudok írni.

– Valóságos átok – motyogtam magam elé, ugyanazt a négy táskát fixírozva, amik már jó ideje köröztek a futószalagon, míg aztán végre az enyém is felbukkant. Fogtam, és a kerekeire állítottam neonpink bőröndömet.

Egy perc múlva az érkezési csarnokot egy szirénaként visszhangzó visítás töltötte be:

– Jooooooooo!

A hang felé fordultam.

A legeslegjobb barátnőmet pillantottam meg, aki egy hatalmas hot dog jelmezben ugrált felém, és egy TE VAGY A SPÉCI SZÓSZ! feliratú transzparenst lobogtatott.

A rémület, ami egészen addig a szívemet szorította, azonnal szertefoszlott a látványtól. Hangosan felnevettem, hagytam a bőröndöt, és odarohantam hozzá. Széttárta a karját, a tábla máris repült a kezéből, akár egy frizbi, és olyan szorosan összeölelkeztünk, hogy kis híján beleroppantak a csontjaink.

Majdnem felborultunk, tisztára, mint két vihorászó tinédzser. Gigi mindig úgy ölelt, mintha nem lenne holnap: ezt egy mindfulnessgyakorlaton tanulta még az egyetem alatt, és rajta ragadt. A jelmezének csilis hot dog, sör- és tengerillata volt, borzasztóan dörzsölte az arcomat. Az emberek úgy bámultak ránk, mint valami ütődöttekre, de csöppet sem izgatott.

Itthon voltam.

Végre elengedett, majd kritikus szemmel végigmért.

– A francba, hogy engedték fel fedélzeti poggyászként azokat a súlyos táskákat a szemed alatt?

Éreztem, ahogy Los Angeles ragadós mocska lehull rólam, akár egy levedlett bőr. Máris megkönnyebbültem, abba sem bírtam hagyni a vigyorgást.

– Csakis kézipoggyászként jöhettek szóba. El tudod képzelni, mennyibe került volna feladni őket?

– Meghaladnák a maximális súlyhatárt – helyeselt. Közben megragadta a bőröndöm fogantyúját, és az autójához terelt, egy viharvert, sárga Volkswagen bogárhoz, ami tilosban állt az érkezési zóna előtti kiszállóhelyen. Épphogy elfért benne a bőröndöm a temérdek begyömöszölt jelmez mellett, ami a munkájához kellett. – Szerintem ez az ötórás késés új rekord. Ebből mennyit töltöttetek a kifutópályán? – kérdezte.

– Mind az ötöt – panaszoltam. – És középen ültem.

Betuszkolta a bőröndömet a csomagtartóba egy garnéla- és egy anatómiailag pontos szívnek tűnő jelmez közé.

– Szóval te voltál a virsli a kifliben – állapította meg, ujjaival pisztolyt formázva, amit elsütött felém.

Pléhpofával néztem vissza rá. A hajfonatom szétcsúszott, és biztosra vettem, hogy még mindig tele van Cheetos-morzsákkal, amit oldalsó utastársaim, az egymást kajával dobáló testvérek szórtak bele. És bár reggel tettem fel szempillaspirált, ha még mindig volt bármi nyoma, az biztosan nem ott virított, ahol kellett volna. Emellett koszosnak éreztem magam, repülőszagtól bűzlöttem, a hosszú üléstől sajgott a lábam.

– Jó nagy szószba kerültem, az tuti – válaszoltam, még mindig faarccal.

Nevetve hámozta ki magát a jelmezéből ott, a járdaszegélyen. Gigi annyira megszokta már a legfurább helyeken lezavart, gyors átöltözéseket, hogy fel sem tűnt neki. Nem úgy a forgalmi őrnek, aki finoman, de határozottan felszólított bennünket a távozásra. A hot dog kosztüm alatt Gigi utcai ruhát viselt: egy REBELLIS REVERLYS feliratú pólót, magas derekú farmersortot, ami látni engedte a combjára tetovált, fekete virágmotívumot barna bőrén, és magas szárú Converse csukát. Dobozfonatait kontyba csavarta, vastag keretes szemüvege remekül passzolt a fonatok végén pompázó türkiz gyöngyökhöz. Bepréseltük magunkat az autóba, és becsatoltuk öveinket.

– Készen állsz? – kérdezte.

Egy másodpercre elbizonytalanodtam.

Legszívesebben azt mondtam volna: Vehetnénk egy jegyet Spanyolországba. Vagy Norvégiába? Utazzunk el, felejtsük el ezt a nyarat! Ne törődjünk semmivel, ami ránk vár!

Persze bizonyos dolgok elől lehetetlen elfutni, bármennyire is szeretnél. A borzalmas, émelyítő rettegés visszaköltözött a gyomromba.

– Jó végre itthon lenni – válaszoltam. A hazugság savanykás utóízt hagyott a számban.

Gigi átnyúlt az én oldalamra, és megszorította a kezem. Tudta az igazságot.

– Túl leszünk rajta.

Georgia volt a legrégebbi barátnőm, jobban ismert, mint bárki ezen a világon.

Mögülünk ránk dudált egy autós, valószínűleg a helyünkre pályázott a reptéri várakozósávban. Gigi kidugta a kezét az ablakon, bemutatott neki, majd szép komótosan sebességbe tette a bogarat, és lassan kiaraszolt a parkolóhelyről.

– Azt hinné az ember, ennyi jogdíjból már első osztályra is futja – jegyezte meg, miközben felhajtott az autópályára, és nekivágtunk a hazáig tartó háromórás útnak.

– Haha, jó vicc – nevettem fel gúnyosan.

Megvonta a vállát.

– Mindenhol a te számodat hallom. A Marge-on folyton üvölt a trap remix. Irritáló, de azért persze elég menő is.

Kényelmetlenül fészkelődtem az ülésben.

– Na, azt a verziót még nem is hallottam.

A tartóban álló telefonjáért nyúlt.

– Várj csak, azt hiszem, rajta van az egyik lejátszási listámon…

– Ne!

Aggodalmasan pislogott felém.

– Hé, minden oké?

Babrálni kezdtem a biztonsági övemmel.

– Hát persze, jól vagyok, csak most pont nem akarom meghallgatni.

– Már biztosan unod.

– Igen, olyasmi. De tudod, mi az, amit viszont nagyon akarok? Elhoztad a szajrét?

– Még kérded? – mondta lefitymálón, majd benyúlt a hátsó ülésre, és előhúzott egy zsíros, Cook Out feliratos papírzacskót. – Tudod, hogy mindig szállítom az árut.

Egyből rávetettem magam.

– Imádlak!

Valahányszor értem jött a reptérre, útközben megállt az autós étteremnél, mert tudta, túl sóher vagyok ahhoz, hogy a reptéren vegyek kaját, és túl feledékeny, hogy otthon csomagoljak magamnak valamit. A Cook Out-menü már-már hagyománynak számított. Kukoricapuffancs, két nagy cseresznyés üdítő és a háromórás autózás Vienna Shoresba. Maga a mennyei boldogság.

Amint ideadta az üdítőt, egyből lehúztam a felét. L. A.-ben igyekeztem kerülni a szénsavas, cukros italokat – csupa pattanás lettem tőlük –, de itt? Itt nem voltak szabályok. És a bőröm amúgy is sokkal jobban érezte magát az itthoni levegőn. Viszont amikor a kukoricapuffancsért nyúltam volna, elrántotta a zacskót.

– Hé – nyafogtam –, éhen halok!

Letette a zsíros papírzacskót az ölébe, és pár pillanatig rám bámult az út helyett.

– Előbb áruld el, mi bajod!

A szívószálamat rágcsáltam.

– Ha nem mondod el, Buckley-nak adom az összes puffancsot.

Buckley a dán dog, akit közösen neveltek a pasijával. A pasija pedig – mily meglepő, de egyáltalán nem véletlen – a bátyám, Mitchell. Együtt nőttünk fel, mint a három muskétás, azt leszámítva persze, hogy tizenöt évvel később ők ketten úgy vélték, jó ötlet döngetni egyet a Revelry backstage-ében.

– Nem mernéd! Buckley meg sem érdemli a puffancsokat – szisszentem fel megrökönyödve.

– Ahogy te sem, mivel összevissza hazudozol nekem.

Duzzogva süppedtem bele az ülésembe.

– Nem hazudok – morogtam.

Egy darabig még ellenállt, majd felsóhajtott, és átnyújtotta a tasakot.

– Jó, nem bánom. Nem bírom nézni a savanyú képedet. Olyan éhesnek tűnsz, mint aki mindjárt lerágja a saját karját.

– Ó, először a tiédet rágnám le – válaszoltam, miközben a számba tömtem egyet a zsíros tésztából. Lassan, élvezettel rágtam meg. Hiába volt Gigi a legjobb barátnőm, nem akartam elmondani neki, mi jár a fejemben. Holott ha valaki képes megérteni, az csakis ő lehetne. Miután lenyeltem a falatot, és leöblítettem némi cseresznyelével, megkérdeztem: – A Revelrybe megyünk?

– Remélem, nem bánod. – Kitette az indexet, hogy átsoroljon a szélső sávba. – Megígértem Mitchnek, hogy besegítek ma este. Nincs elég emberük.

– Hogyhogy? Felmondott valaki?

– Ja, nem, csak a ma estéről van szó.

Mély levegőt vettem, megacéloztam magam a következő kérdéshez.

– És anya?

– Ne aggódj, ő is ott lesz – válaszolta tökéletesen semleges hangon. – Ma jó napja van.

Hát, helyben voltunk.

Arcul csapott a valóság. Nem tudtuk, milyen gyorsan súlyosbodik majd anya demenciája, így néhány hónappal ezelőtt apa felhívott, megkérdezte, nem maradnék-e kicsit hosszabban idén nyáron. Még egy utolsó jó nyár közösen. Utáltam a gondolatát is – mintha ezután már minden nyár törvényszerűen csak rossz lehetne.

Úgy éreztem, mindenki a legsötétebb lehetőségekkel számol, néha még én magam is.

Mi számított jó napnak, és mi rossznak? Nem tudtam, ezek csak baljóslatú szavakként csengtek, amiket számtalanszor hallottam a telefonban az elmúlt hónapokban. Megkérdezhettem volna – talán így is kellett volna tennem –, de túlságosan féltem a választól. A képzeletem újabb és újabb forgatókönyveket gyártott a rossz napokra, amelyek minden egyes Google-keresés után egyre sötétebb színben tűntek fel, és a lehetetlen új dimenzióit nyitották meg előttem.

– Örülök, hogy ez egy jó nap – mondtam kicsit halkabban.

Az utóbbi hónapokban gyakran elmerengtem, milyen is lehet Joni Lark élete. Azé a Joni Larké, akinek a Sebastian Fellhez hasonló alakok képzelnek engem. Azon tűnődtem, vajon annak a Joninak lenne-e bármiféle terve erre az utolsó, nagyszerű, napsütötte nyári hónapra, ő tudná-e, mit mondjon az anyjának, mit kezdjen a mellkasában növekvő furcsa ürességgel, vagy hogy ő is annyira rettegne-e az egésztől, mint én.

De itt, Georgia Simmons kényelmetlenül aprócska kocsijában én én voltam. Jo. Pillanatnyilag semmi sem ment könnyen az életemben. Így hát legyűrtem a borzalmas, bénító félelmet, és bevallottam a legjobb barátomnak a titkot, ami majd szétvetett belülről.

– Rettegek attól, hogy elveszítem őt, Gi.

4

(I’ll Be Sad and Blue) If Not for You

– ÉN IS. – Gigi besorolt az autópálya jobb oldali sávjába, majd a tempomatra bízta a sebességet. Egy darabig emésztettük még az igazságot, aztán feljebb csúszott az ülésben, kihúzta magát, és kijelentette: – De több jó napja van, mint rossz, szóval az is valami… És annyira lelkes, hogy idén korábban jössz! Muszáj volt kamuznunk apádnak, miért kések ma este a Revből, de szerintem megérte.

– Mit mondtatok neki? – horkantottam fel.

– Hát, hogy fel kell vennem valakit a reptéren hot dog jelmezben.

– És bevette?

– Ismered az apádat.

Önkéntelenül elnevettem magam.

– Igazad van. Valószínűleg el sem jutott az agyáig.

Gigi kihalászott egy puffancsot a tasakból, és bekapta.

– Pontosan.

Lejjebb húzódtam az anyósülésen.

– El sem tudom képzelni, mire jövök haza, érted? – Ezt még magamnak is szégyelltem bevallani. – Mindennap beszélek anyával telefonon, de akkor is, más úgy, hogy több ezer mérföldre élek tőlük. Néha elfelejt megemlíteni dolgokat. Ez, mondjuk, korábban is előfordult – tettem hozzá szárazan, inkább csak magamnak.

Gigi homlokráncolva nézett rám. Ez még a karácsonyi családi vita utózöngéje volt: most is nehezteltem kissé miatta, és erről egyedül a legjobb barátnőm tudott.

A múlt nyáron, amikor a Ha maradnál berobbant – úgy igazán berobbant, felkerült a Billboard slágerlistájára is –, a fellegekben jártam a boldogságtól. Korábban egyik dalomnak sem sikerült ez a fajta áttörés. Bárhová mentem, mindenütt az én számom szólt. Tényleg mindenütt: hátralevő életem kísérőalbumának főcímdala. Annyira imádtam!

Nem csoda hát, hogy amikor karácsonykor hazatértem, teljesen felkészületlenül ért a hír. Eljött az este, anya és apa leültettek, Mitch a nappali ajtajában ácsorgott, és elmesélték az elmúlt hónapok történéseit. Azt, hogy mi mindenen mentek ők keresztül, mialatt én a rózsaszínű világomban lubickoltam. Elmondták, hogy anya párszor eltévedt hazafelé, néha elfelejtett szavakat, vagy kiesett neki néhány pillanat. Mint amikor a homok kifolyik a markodból, így magyarázta. Néha dühöngött is, látszólag minden ok nélkül. Vagy szomorú lett, lehangolt. Az érzelmei hullámoztak, és olykor nem találta a jó szavakat a leírásukhoz. És valóban, anyával párszor összevesztünk telefonon az elmúlt egy évben, de azt gondoltam, a Revelryvel járó stressz, a munkám meg hasonlók miatt van.

De nem, akkor már tudtam, hogy nem.

Körbenéztem a nappaliban, s ekkor figyeltem fel a mindenhova kiragasztott cetlikre: listák a konyhában, időpont-emlékeztetők a bejárati ajtónál, naptárak minden szobában. Apróságok.

Apróságok, amik valami jóval súlyosabb jelentést hordoztak.

A neurológus korai demenciát állapított meg anyánál. Azt a fajtát, ami afáziával jár – elrabolja a szavait, a hangját, az egész lényét. Azt mondták, már sokkal rosszabbul kellene lennie: meglepődtek, milyen jól funkcionál még. Mintha csak egy régi számítógépről beszélnének, amit előtúrtak valami eldugott szekrényből, leporoltak és bekapcsoltak – nem pedig egy emberi lényről.

Talán ezt éreztem benne a legrosszabbnak.

– Hazaköltözöm – döntöttem el azonnal. – Hazacuccolok, és segítek.

– Szó sem lehet róla – vágta rá egyből anya. – Azt nem bírnám elviselni.

– De szükséged lesz a segítségre…

– Nem bírnám elviselni, miattad – helyesbített. – Azért mentél oda, hogy megvalósítsd az álmaidat, a szíved vágyát.

Már ráztam is a fejem, miközben számba vettem, hogyan tudom a leggyorsabban összepakolni és ideszállíttatni a holmimat.

– Bárhol tudok írni…

– Lehetőségek viszont nem adódnak bárhol – csóválta a fejét anya. – Ne tedd parkolópályára az életedet, az álmaidat miattam! Gyűlölném magam, ha húsz év múlva visszanéznél, és megbánnád.

– De…

Mögöttem Mitch eltűnt az ajtóból, szinte észrevétlenül kiosont.

– Itt van a bátyád, és apád gondoskodik rólam – folytatta anya, megszorítva apa kezét. – Olyan keményen dolgoztál! Élvezd a sikert, éld meg, használd ki!

Szerettem volna megmondani, mekkora ostobaság azt gondolnia, hogy valaha is megbánnám a hazaköltözést. Ez teljességgel kizárt. Az én álmom anya volt. Miatta akartam egyáltalán dalszerző lenni. Amikor megtudtam, hogy valamikor a Boulevard együttessel énekelt, még mielőtt befutottak volna, rákerestem a neten a régi fotókra, és találtam is egy szemcsés felvételt, amin az anyám Roman Fell-lel áll a színpadon. Az a kép örökre bevésődött a még zsenge agyamba. Úgy tűnt, anya a színpadon van igazán elemében, és emiatt azt gondoltam, ez maga a boldogság.

Nem számított, hogy sosem beszélt a múltjáról. Az sem, hogy akárhányszor kérdeztem, mindig ugyanazzal a sztorival jött: egy napon betévedt a Revelrybe, szerelmes lett apába, és úgy döntött, itt marad. A zene hozta ide, a zenének köszönheti élete párját. Így mesélte minden egyes alkalommal.

A zene majd engem is elvezet a saját tündérmesémhez, ezt szentül hittem.

Anya miatt csináltam mindezt, miatta akartam mindezt. A dalszerzés ugyanúgy a véremben csörgedezett, ahogyan az övében is.

De hiába minden dalszerzői tehetségem, ott, abban a percben nem találtam a megfelelő szavakat, hogy ezt elmondhassam neki. Anya olyan elszántnak tűnt, szája keskeny vonallá préselődött, a szeme a felgyülemlő könnyektől csillogott.

Annyira akarta, hogy sikerüljön nekem…

Így hát megadtam magam.

– Oké. L. A.-ben maradok.

Azt hiszem, pontosan abban a pillanatban történt, hogy a lelkem összes dala elnémult. De erre csak akkor jöttem rá, amikor visszamentem L. A.-be, s ott ültem az üres lakásban: írnom kellett volna egy új dalt az egyik megrendelőnek, és… semmi. Minél inkább próbáltam, annál nagyobb lett a csönd a fejemben, amíg végül egy árva hang, nem sok, annyi sem maradt benne.

Gyűlöltem magam, mivel tudtam, hogy dolgoznom kell. Csak így nyerhet értelmet minden, ha már feláldoztam ezért azt a rengeteg drága időt, amit anyával tölthettem volna, és amit sosem kaphatok vissza.

Amit soha nem is fogok visszakapni.

Talán beszélhettem volna a szüleimmel az érzéseimről, de ők nem igazán szerettek lelkizni. Mesteri szinten művelték a struccpolitikát. Egészen addig nem vettek tudomást a problémákról, amíg azok elefántméretűre nem nőttek. Mint a vízszivárgás a Rev női mosdójában vagy a lyuk a tetőn, amin ki-be járkált egy egész vadméhkolónia, aztán beoldalgott rajta egy arra tévedt sirály is, és fészket rakott a gerendák között.

Vagy anya feledékenysége.

– És akárhányszor telefonálunk – folytattam a fékezhetetlenné vált tirádámat Giginek –, soha nem akar beszélni róla! Hiába kérdezem. Apától kell megtudnom az orvosi időpontjait – hőbörögtem –, és tudod, ő sosem ír fel semmit! – Idegesen nekivetettem a hátam az ülésnek, arcomat a kezembe temettem. – Egyszerűen úgy érzem, kimaradok mindenből. Totál tehetetlen vagyok. A legpocsékabb gyerek a világon.

– Na, hát az tutira nem te vagy – próbált vigasztalni Gigi. – Mitchet még a születésnapjukra is nekem kell emlékeztetnem. Nála a léc gyakorlatilag a földön hever… és én őt választottam.

– Fú, ez tényleg szörnyű.

– Azért van, amiben tehetséges – vonta meg a vállát. – Például, amiket a nyelvével művel…

– Ne merd folytatni! – állítottam le, mielőtt belemerült volna a részletekbe.

– De komolyan… te, azok a Duolingo-leckék, hát… nem csak az olasztudásával tettek csodát…

– Borzalmas vagy, ugye tudod?

Elmosolyodott.

– Csak próbálom feldobni a hangulatot. Olyan büszkék rád, annyira szeretnek téged! Te pedig annyira szeretsz engem.

Tettetett morcossággal válaszoltam:

– Csak mert muszáj.

– Mivel én gondoskodom róla, hogy Slágergyáros Kisasszonynak ne szálljon el az egója? – cukkolt tovább.

Zsémbesen ejtettem a kezemet az ölembe.

– Az én egóm stabilan áll a földön.

– Haha, mondja a lány, akinek Cheetos van a hajában – mutatott rá egy jókora narancssárga csipszdarabra a fonatomban.

Horkantva felnevettem, lehúztam az ablakot, és megpróbáltam kidobni, de a szél azonnal visszafújta, bele egyenesen a homlokomba. Gigi felnevetett, azzal a harsány, ugató nevetéssel, ami annyira ragadós volt, hogy én sem bírtam visszafogni a röhögést. Hiányzott ez a nevetés, már szinte el is felejtettem, mennyire. Az az öblös, féktelenfajta, ami arra ösztökél, hogy te is még hangosabban nevess.