AMTAK E-KÖNYVEK

GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN

STÁDIUM

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-34-0

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Gróf Széchenyi István

Stádium

Tartalom

Gróf Széchenyi István

Stádium

Magyarország képviselőihez

Kiadónak előszava

Előszó

XII törvény

Hitel

Aviticitas

Fiscalitas

Jus proprietatis

Törvény előtti egyenlőség

Törvényes pártvéd

A házi pénztár– és országgyűlési költségeknek mindenkitűl idom szerinti viselése

A vizek, utak s belvámok terheinek mindenkitűl egyenlő viselése s azoknak országgyűlési elrendelése

A monopóliumok, céhek, limitatiók s egyéb ilyes intézetek örökre eltörlése

Végszó

Magyarország képviselőihez

Komoly méltósággal int az idő elfogultlan barátságos tanácskozásra; elérkezett azon időszak, melyben azon kevesek meghasonlása, kiknek kezeikben van helyezve egy fejledező nemzet jövendő sorsa, még sokkal veszedelmesb és így kárhozandóbb lenne, mint egyébkor – most, midőn az esetek sebessége sürget, s egy bájoló hajnal mögött, mely egykori halhatatlan nemzeti nagyságot ígér, fenéktelen sötétség tátong, melybűl az oda egyszer elsüllyedt nemzetiség, szabadság, becsület tán soha, soha többé fel nem merül.

„Az emberiségnek egy nemzetet megtartani”, ez és nem kevésb forog most kérdésben, s rajtunk áll ennek szerencsés eszközlése. Feleljünk meg – Istenért – e díszhivatásnak. Fiatal és régi, nemes és nem nemes, katolikus és nem katolikus, fogj kezet most, s hiú szenvedelmednek, kislelkű viszálkodásidnak ne áldozd fel honod nemcsak javát, de valóban még létét is. Mentsd meg tenmagad azon keserű epedések fullánkitúl, melyek még síron túl is kínoznák boldogtalan lelkedet, ha gyengeséged közt anyádat, a hazát, gázolni tudnád, most, midőn rokonérzés által egyesítve nemcsak ura lehetnél az azt fenyegető veszélyeknek, de Hunniát eddig alig sejdített magasságra is emelhetnéd.

Nagy számmal tódultak a nemzetek hősei hajdan Palesztina szirtei közé, s bár földiképp sikeretlen lőn hevült képzelődés okozta fáradozások, mégsem maradt a tiszta lélek sugalma minden haszon nélkül; mert a sok veszély, együtt tűrt nyomorúság, egy okért ontott vér szorosabban köté egymáshoz az egysorsúakat, közelebb hozá a szolgát urához; s így midőn szelídült, nemesült az emberiség, nem juta ugyan a Megváltó koporsójának birtokába, de közelebb emelkedék egy élő Istenhez.

Legyünk mi most nem bajnoki egy keresztnek, mely csak az emberiségért istenül szenvedett kín szimbóluma, de szolgáljuk a legfőbb jót azáltal, hogy teremtvényét, az embert, akármily alacsony helyzetben lépett volna is ez élet színére, oly magasra emeljük, mint azt tulajdoni s erényi engedik. S ha a régiek elégedésteli néztek múlt napjaik sorára vissza, mert szent földön folyt vala vérök, ne kételkedjünk: mi még nyugodtabban s édenibb érzésekkel fogjuk akármily zivatarok közt is élni azon édes pillanatinkat, melyeket magunknak az által készítünk, ha elszánt bajnoki felemelkedéssel s ha kell, sajátunk vesztével, sőt szívvérünkkel is víjuk ki minden hontársinknak az emberiség jussait.

Hevítsük megint fel a középkor daliás lelkesedését; de ne hogy várainkba elzárkózva egymást üldözzük, s a polgárosítás legnagyobb gátai legyünk; hanem hogy az ember mint ember érhesse el a dísz legmagasb fokát, s ezentúl nem egyedül a vak véletlen, de a szép lélek, kicsinosult ész, éjjel-nappali szorgalom s férfiúi állhatatosság váljanak azon legbátrabb s legbiztosb lépcsőkké, melyeken mind égi, mind földi magasságra jutni lehessen.

Áldozzuk magunkat fel, ha kellene; de nem mint zarándok eldődink egy puszta képzeletért, hanem az örökkön élő, soha nem változó s csak a hiú embertűl homályba burkolt, el nem ismért s annyiszor félreértett valóért! Karunk soha ne legyen felfegyverkezve alacsonyabb helyen álló hontáraink elnyomatása végett – nem, nem, mert ő is hazánkfia; de használjuk kifejtése végett inkább minden tehetségünket, hogy a már kicsinosult, úgy mint mi, szívdöbögve s örömteli harsoghassa fel az egekbe: „Nekem is van hazám!” – az állati soron álló pedig, ki nem kevesebbé földink, láboljon ki végre a halhatatlan embert undokító baromi körbűl.

Fenyíték többé már nem biztos kapocs, mely egy ország lakosit egybekötné; s most, midőn az emberiség gyermekkorát már elhagyá, a sértő privilégium jó sikerrel többé nem víhat a természet törvényei ellen; s végre bizonyára nagy sírhalom alá dűl egy fejledező nép virága, ha a felekezetek örökké mint ellenségek s nem mint barátok állnak szemközt egymással.

Nemzetiség, hazaszeretet azon titok, mely mindent egyesít. Az elsőt lehetőségig kifejteni, a másodikat minden anyaföldünket-lakja kebelben lehetővé tenni s így egy háborítlan s csendes, de életteli jövendőt virrasztni hazánkra nekünk, nemeseknek, polgároknak, birtokosaknak, mint Magyarország képviselőinek, legszentebb tisztünk.

S ha szerencsétlen eleinket a még tisztára ki nem fejlett korok előítéleti, természetes vadságok, belső irigykedés s külső fondorkodások örök meghasonlásokra ingerelték, s ők sokszor úgyszólván a hon megrontására esküdtek össze: kössünk mi, újabbak, műveltebbek már valahára egy szebb frigyet, mely alatt nem egyesek haszna s előmenetele lappang, hanem a közjó melegítő sugára fényledez. Üljük már valahára az ész, igazi érdem s halhatatlan erény diadalmának ünnepét, s mindenesetre soha ne felejtsük, hogy „Szakadozva felette gyengék vagyunk, egyszívűek, egyakaratúak pedig óriási erő” – s ne felejtsük, Istenért, mert mindenre van alkalmas idő, hogy „Ami ma háladatos köszönettel fogadtatnék s csudákat művelne, az holnap semmibe vétetni és tán csak boszontani fog” s hogy:

„Nincs nagyobb kín, mint néhai boldog napokrúl emlékezni magunk okozta nyomorúságban.”

Kiadónak előszava

Midőn gróf Széchenyi István e munkáját kézre bocsátom, kötelességemnek tartom mindenekelőtt itt kijelentenem, hogy arra sem a tisztelt szerző által felhíva, sem egyenesen meghatalmazva nem vagyok. Amit cselekszem… egyedül saját akaratombúl s elhatározásombúl forr. Kettő volt azonban, mit szorosan szemben s figyelemben tarték, midőn e munka kiadására szánám el magamat; ti. mily joggal bitorlom a szerző sajátját?… s valjon helyesen cselekszem-e, ha ily messzeható s felrázó munkát most segítek elő s bocsátok ki?… Ami az elsőt illeti – bátran mondhatom, sőt bizonyos vagyok, régi isméretség s némi összeköttetésünk következésében, hogy az érdemes gróf nem fogja neheztelni, ha e munkáját a község kezeiben látandja. A második iránt pedig tökéletes meggyőződésem, miként kárt semmit, de hasznot sokat fog e munka szülni.

Szükséges egyébiránt az egészet némi történtek által felvilágosítani, ami fog mostoha állásunkra is egy kis világot vetni. A tisztelt szerző – kinek noha felhalmozott tudományát, temérdek tapasztalásit, éles kombinációit s virágzó előadását határon túl soha bámulni nem tudtam… mert vannak hazánkban tudományosb elméjű és szerencsésb szózatú férfiak is – egyben mégis, minden hízelkedést félretéve, mint hazafi valóban magasan áll; mert ő volt szinte első, ki nemes elszánással homlokkal rohant az előítéletek árjának, s olyasokat mert kimondani bátran – melyeket érze ugyan a műveltebb rész – de csak keblében hordá… Ily elszánás azonban, bár nem akarom kevesítni az érdemet… könnyebb vala egy oly férfitúl, kit mind születése s vagyona, mind nőtelensége s tisztviseletlensége honunk legfüggetlenebb polgári sorába iktata. Érzette is ezt a gróf, amit sokszor magátúl hallék… s így lőn Lovakrúl-i, Hitel, Világ s Játékszín-i munkáinak csak rövid idő alatt egymás utáni közrebocsátása.

Mily nehézségek közt munkált a gyakorlatlan újonc író, s kivált mily bajjal tudta egy kis rendbe szedni… mindazt… ami nagy mennyiségben s tömegekben feküdt lelkén, annak látogatásim alkalmával többszeri tanúja valék… midőn nekem is, mint sok másoknak, még írta közben, munkáinak némi darabjait felolvasta – melyekben soha nem az előadás szárazsága vagy ideák szűke – de annál inkább azoknak ki nem fejlettsége és néhai szinte össze nem férhetősége s kapcsoló gondolatok átugrása ötlött szemeimbe… azonban minden lángész különös ösvényen szokott járni.

Voltam továbbá tanúja azon sokas nehézségeknek, melyeket… a cenzúrát illetőleg… kelle a szerzőnek víni. – Nemritkán elkeseredve veté el írótollát vagy szakítá el próbáit – midőn egy él helyett… mellyel Magyarországban írni szabad… itt-ott igazság s nagyobb értelmesség okáért két él tűnék elő… mely elég, hogy nálunk munka soha ne jelenjen meg – s ha a kimaradt… ami lehetetlenítette volna a kiadást… s minden simára, egyoldalúra és azáltal sok helyen érthetetlenné reszeltetett már odahaza… még akkor volt hátra a cenzor fűrésze s bárdja, mely… itt-ott… valóban irgalmatlanul csonkított. Sokszor a szerző az ilyes amputációk közt keserű, de elfojtott érzéssel minden lelki rugósságát látsza elveszteni, és én most is csudálom, miként az első munkának kibocsátása után… nem hagyott örökre fel az írói pályával. Egykor mondám: Valjon miért nem nyomtattatja, mivel nálunk a cenzúra oly sok galibát tesz, munkáit külföldön?… Mire ő: „Ezt nem akarom tenni, mert így a kormány rendelését kerülném ki, amit feudális alkotmányunkban tenni… hol csak privilégium van, de szabadság nincs – tanácsosnak nem tartom – s ilyesben példát adni nem kívánok. Tudom, hogy a kormány csak önkénye szerint tesz – de valjon nem a természet elleni constitutio kénszeríti-e arra némileg?”

Én viszont: „Sajtószabadság vagy inkább féketlenség, sem megelőző korlátok, sem követő sújtó törvények nélkül nem lehet, akármely szerkezetű legyen is a státus alkotása, és habár köztársaság volna is. – Azonban oly constitutionalis monarchiákban, melyeknek alkotása az uralkodó és rendek közt kötött szerződésen alapul… a sajtójogot is közösen kell elhatározni; hol pedig azt csak az egyik rész teszi, ott nem lehet rossz névül venni, ha az alúl magát a másik kivonni igyekszik.”

De már lássuk a szerzőnek közelebbrűli bajait a cenzúrával… D úr Pesten volt az, ki a fenn említett négy munkát cenzúrálta, ízetlensége azért nem volt… sőt hihető, megdicsértetett… mert mit bánta a kormány, hogy egy az ő szemében egzaltált hazafi magának legnagyobb kárára végképp megszólamlott, és a honi hibákat s hátramaradásokat a magyarok nyakába vetette, kik eddig mindig a kormányt vádolták azzal. Való, sok új ideák diszkusszióba jövének – sok megpendíttetett, amit azelőtt kérdésbe sem szabad vala venni sat.

Lettek gróf Széchenyinek számos ellenségi, némi csekély jóakarói is… de amin eléggé csudálkozni nem tudtam, az volt: hogy Á-túl Z-ig mindenki kárhoztatá egyélű írásmódját… mintha nálunk a kormány ellen is lehetne írni! – és senki sem látta át… hogy a munkáknak csak így lehetett megjelenni vagy éppen nem.

Ily körülállások közt… rendelgette el a tisztelt gróf nem csekély provízióinak tömegibűl az itt előttünk fekvő Stadium első részét… és sok kihagyások és elsimítások után vitte D úrhoz, ki tán némi információk következésében – mert igen sokáig volt nála az iromány – számosb kitörlések után… imprimatúrját… végképp ráírta. Kötést tett ennek utána Landerer könyvnyomtatóval a gróf… s előre 800 f. pengőt fizete a nyomtatás fejében. S így, minekutána télen s tavaszon sokat fáradozott könyvével, s nyáron Angliába utazni igyekezett… nyakra-főre sürgeté annak kiadását. Rövid idő alatt el is készült tizenegy ív, midőn egyszerre a nyomtatványok felsőbb hatalom által zár alá tétettek, a kéziratrúl a rendes cenzornak imprimaturja kitörültetett – a szerzőnek pedig szinte felsőbb helyrűl… szép s dicsérő szavakkal tudtára adatott: „hogy ő kötelességének (?) mint író eleget tett, mivel bemutatá a cenzornak manuscriptumát – de a cenzor hágta át hatalmát. Korántsem arrúl van szó, hogy a könyv megtiltassék… de inkább a szerző hasznára (?) fogatott fel a könyv, mert neki így módja lészen azt igazi (?) útján cenzúra alá bocsátni – ami által a szerző netalántani alkalmatlanságokat legbiztosabban kerüli el sat.” – Erre a szerző írásban esdeklett a könyve kinyomtatása engedelméért… Amire szintoly szép szavak nyújtanának, mint az első írás vala, melyeknek értelmét egyébiránt csak az foghatja fel… ki tudja, mily útra idéztetik a magyar szerző oly alkalommal, hol a cenzor nem mer aláírni – vagy aláírását eltörli törvényeken nem alapult magasb hatalom.

Beadatik ily esetben az iromány a kir. helytartótanácshoz… ott… átolvassa vagy át nem olvassa azt a tanácsnak szinte minden tagja… nemritkán még a concipistákat se véve ki… Ha végképp fél vagy egy esztendő is lefolyt… in pleno diszkusszióba vétetik elvégre a könyv… midőn azon idő közben a szerző szinte egy bűnösnek szerepét játssza… kinek hajlongni, sollicitálni kell – s némelykor ki előtt – hogy bíráit jó kedvben tartsa… s könyve sajtó alá bocsáttassék… Ha visszaveti az irományt ezen tanács… vége a dolognak… ha pedig jóváhagyja, akkor még semmi sincs megnyerve, mert a Kancelláriához lépdel a kézirat… hol az éppen most említett forgásban újra keringel… onnan a kabinetbe megy… míg végre valami oubliette-be esik!

Hogy a szerző hát nem adta bé irományát még egyszer, igen jól tette; mert sok futkározás, idővesztés, előszobaiság s több efféle méltatlanságok után csak ott állna, hol ma áll, ti. irományával kezében!

Mennyire érzé a szerző ezen rajta elkövetett méltatlanságot, e szavakbúl, melyeket tőle hallék mondani, bőven kitűnik: „Minekutána az egész hazát ellenem felhívtam, és sokan boncoltak is… most megkötve lelem lábaim- s kezeimet, hogy ne védelmezhessem magam! Minekutána felébreszték sokakat, s új ideáknak magvát annyiakba elveték, nem engedtetem szisztémáim rendesb kifejtésére átmennem. S így valjon mi bátorságban bírjuk sajátunkat? Ezek után én nem fogok csudálkozni, ha magtáromat felvereti az erőszak, mert mi garanciánk van a tulajdonunk iránt?… Nekem nem veszedelmes, ha 800 f. pengőt, melyeket a munka kinyomtatására adtam, elvesztem… de sok másnak az tán mindene volna, és ha nem respektáltatik az intelligenciának mezeje… akkor költözzünk inkább odébb… Búzaföldeimet apáimtúl vettem át… amit tudok, izzadságom- s fáradságommal szerzém… s minekutána csak kevésnek lehet életesháza, de mindenki művelheti lelki mezejét… ezen utolsó sokkal szentebb tulajdon az elsőnél…”

Én pedig más szempontbúl sajnálom a szerzőt; ő a fentebbi munkáiban sokakat kényelmes szendergésikbűl irgalmatlanul felrázott, sokakon mély sértéseket s vágásokat ejtett, s ha én néha méltó kímélést tanácslék, felelete volt: hogy valóban neki is fáj, de kéntelenségbűl teszi, mert teljesen meg van arrúl győződve, hogy hacsak az elevenére nem szúr, metsz, vág, elegendő figyelmet nem fog gerjeszteni, s annyi sok új kérdések s nézetek fejtegetés és vita alá nem jövendenek. Tudja: azáltal magának sok ellenségeket támaszt, de azok gáncsait békével tűrendi, csak nyerjen a haza. Majd ha felébresztetik a vizsga elme, s divatolnak észbeli zsúrlódások, jó rendbe hozott s zordonitúl kisimított munkáival ismét reméli megengesztelni a publikumot… S íme, midőn ezt tenni kezdeni akará, gátoltatik…

Később, tudom… kérte legalább pénze visszaadatalát… melyet meg is kapott ugyan… de az most, mint mondják, a cenzor fizetésébűl rovatik le, ki szűk állapotban lévő gyermekes egy ember; úgyhogy végképp csakugyan a szerző lesz kéntelen viselni a kárt… Valóban egy igen ügyes mód a lakosok jókedvét fenntartani… a rendszerető embereket s kik a kormány mellett írnak, megjutalmazni s a cenzúrával megbékültetni.

Ily körülmények közt kaptam magátúl a szerzőtűl a Stadium első részének egy példányát ajándékul, félig nyomtatva – nehány ívek megmentetvén, félig pedig írva… s midőn kérdém, mi fog azzal végképp történni? s tehetek-e vele, amit akarok?… ezt kaptam válaszul: „Tegyen vele, amit akar… ó, bár a község közt volna most, melynek, mint látjuk (1833 országgyűlés) ó, fájdalom – liberális gondolkozás végett… valóban nem kell annyira kantár, mint inkább sarkantyú…”

Ezek valának szavai… és én csak azzal végzem bé e sorokat, hogy a munkát szórúl szóra úgy adom, mint azt D úr cenzúrálta; mert ámbár a kitörüléssel eredt hiányokat tán módom volna, mint remélem, a kézirat eredeti textusábúl kipótolni… azt bizonnyal a szerző nem jó szemmel látná; mert ő, legyen katonai szokásbúl, legyen princípium szerint… mindig nagy tisztelettel viseltetik a kormány rendelési iránt…

Nem kell mindezek után elfelejteni… hogy e munka érdeke már szűnni kezd, midőn az országgyűlés előtt, mint időalkalmi írás – tán némi részvételt szült volna!

Előszó

Négy kis munkát bátorkodtam öt esztendő forgása alatt a közönség elibe terjesztni. Mindegyiknek legfőbb irányzata figyelemgerjesztés s annak megmutatása volt, hogy mind alkotmányunkban, mind szokásinkban, mind polgári helyzetinkben tetemes javításokra legsürgetőbb szükségünk van – mert az előrehaladás és helyben maradás közt forog nemzeti életünk s halálunk; s hogy feltámodásunkat, regenerációnkat mi magunk, csak mi magunk eszközölhetjük értelmi súlyunk nagyobbítása s magyar nemzetiségünk nemes kifejtése által.

A legállatibb ember sem maradhat többé veszteg, ha egyszer tisztán látja át és ismeri el nyomorult álláspontját, s kellő világú tükörben szemléli, mily hátra van mindenben, s mily szerencsétlen selejtességben sorvadoz mind lelkére, mind testére nézve. A tökéletesbet szomjúzó vágy, mely lelkünk legfőbb tulajdona, s annak halhatatlanságát oly világosan bizonyítja s érezteti velünk, oka ezen előhaladási nemes ösztönnek, mely tán egyedül emel minket felül minden állaton s túlannyira, hogy biztosan remélhetjük lelkünk egykori csudálatos erőre fejlendő hatalmát. Ezen ösztönnek józan irányzata – ami semmi egyéb, mint a szép-, jó-, igaz-, való-, nemes- és dicsőnek mindenütti s mindenkori szorgos keresése – határozza el az emberek s nemzetek alacsony vagy magas létét; s miután, mint mondom, azon nemes vágy, mely minket szüntelen a tökéletesb felé ellenállhatatlanul ösztönöz, minekünk, embereknek azon egyedüli tulajdonunk, melyért örülhetünk, mert csak az köt minket hatalmasb lényekhez – magához az Istenhez –, úgy hiszem: éppen azon egy isteni tulajdon kifejtését magunkban, mieinkben, honosinkban, embertársinkban gátolni vagy minden tehetségink szerint előmozdítni, azon tett, mely által halálunkat vagy halhatatlanságunkat leginkább határozzuk el; s így – mert lenni mégis tán kellemesb, mint nem lenni – mindenkinek lehető legjózanabb cselekedete nem lehet más, mint magának s másoknak szüntelen oly tükröket készítni, melyekben mind lelki, mind testi homály s mocsok hathatósan szembetűnő.

Magam, honosim s hazám számára ily tükröket készítni azóta szüntelen foglalatosságom, mióta gondolkozva élek; s ha csak kevés év előtt mutatám be azoknak legelső próbáit, az azért történt, mert ily tükrök készítése előtt sok idő kelle az azokhoz szükséges szerek gyűjtésére. De kötelességem érzete közt azokkal tüstént előállottam, midőn körülállásim s némi kis tapasztalásim azok készítésére sürgetének – nem gondolván azzal, miképp fogadandják majd a tükör-művészt, s nem készítnek-e számára viszont olyanokat, melyekben önképe oly rútul fog tűnni fel, hogy egy rém jelenése sem lehetne annál tán undokabb; hanem úgy, mint az elsőt készséggel eszközlém, mert honomnak nem parazitja vagyok, ki – midőn annak javaival él mindig csak dicsér; de hű barátja, ki igaz, úgy szívesen szánám el magamat a legkeserűbb önismértetési pillanatokra is; mert tudtam, hogy azokbúl az ember, valamint egy nemzet, bármi fájdalmasak lettek volna is, mindig tisztábban szokott lábolni ki, mint azelőtt vala. S ha meggondoljuk, miért áll a magyar szinte minden keresztény nemzetek mögött, szomorú hátramaradása legfőbb okát tán annak fogjuk tulajdonítni, hogy részint országa fekvése, részint körülállási hátráltaták néha-néha egy szép hosszú tekintetet vetni azon jótevő tükörbe, mely ugyan, mint mondám, rendszerint felette keserű s kellemetlen érzéseket támaszt, de mind nemzeteket, mind embereket magokkal megismértetvén, végre mindig áldott következéseket szül; vagy pedig, ha honunk fekvése s körülállási ezt nem hátráltatták volna is, tán azért, mert senki vagy igenis kevesen szánták magokat el ön- s körülményisméreti tükrök készítésére.

Azon hatalmak, melyek Magyarországot dúlni akarták vagy dúlták is, inkább a hízelkedés, mint a való szózatját választák; mert ki bódítni, fogni, rabbá tenni akar, inkább s biztosabban jut célhoz, ha tömjénez, mézet nyújt s virágokkal fűzi békóit körül, mint ha a mindig annyira ijesztő valóval akarná a szíveket megnyerni. S így történt, hogy századokon keresztül a magyar hízelkedéshez megszokott, amibűl honosink nagy részének önmaga túlbecsülése, gőgje s hiúsága támada; az igaz, egyenes szótúl pedig elszokott, amibűl megint soknak azon teljes meggyőződése vevé eredetét, hogy Hunniát, mint dicsőségtűl ragyogót, s lakosit, mint magas helyen állókat, a világ bámulja s irigyli, mely két adatbúl azon következésnek kelle elvégre folyni, hogy mi, maiak, ha hidegvérrel fontolgatjuk állásinkat s azt más nemzetekéivel hasonlítjuk össze, fájdalomteli mellel leszünk kénytelenek nyomorult álláspontunkat megvallani – melynél még alacsonyabban állni alig lehető!

Már hogy tükreim jók-e, hamisak-e, azt nem vitatom; hanem valamint azt tartom – én legalább – igazi hű barátomnak, ki nemcsak bizonyos nagyobb hibáimat hozza szemeim elibe, de azokat is érinti, melyeket bennem feltesz, s így nekem alkalmat ád javítni vagy menteni magamat – úgy én is az által hiszem egyesekhez s a magyar közönséghez köteles s vonzó hív barátságomat valódilag teljesítni, ha oly színekkel festem álláspontunkat, mibenlétünket, tulajdoninkat, mint azok szívem s lelkem előtt mutatkoznak.

Én azt hiszem: minden, ami bizonyos mértéken túlnő, hibás, s hogy kivétel nélkül mindennek az egész roppant világi egyetemben időszakként reformáltatni vagy pedig veszni kell. S minekutána látjuk, hogy Isten gondolta napszisztémák is bizonyos revolúciók alá vannak vetve, eleinket kárhoztatnunk kellene, ha egy, még az emberiség gyermekkorában szendergő scytha csoport által összehalmozott s egymásra rakott alkotmányon idő jártával néminéműképpen nem segítettek volna – s hogy éppen ez okbúl nem annyira dicséretre, mint inkább szánakozásra méltók, hogy változásikat nem mindig és annyira a természet örök törvényire állíták, mint inkább ön s felekezetbelieik közel hasznát keresni törekedtek; s ekképp, midőn elmulaszták az igazi szabadságnak s nemzeti létnek talpkövét rakni, melyeken egy erőtűl pezsgő fiatal nemzetnek dicső férfikora halhatatlan magassággal emelkedett volna fel – mi, élők, most, sok század lefolyta után, azt tapasztaljuk, hogy létünk talpkő nélküli, s azon veszélyben vagyunk, hogy annyit ígérő fiatalságunkbúl, minden férfiodás nélkül, unalmas kis ingadozások közt – melyek más nemzeteknek, ha nem kerüli el figyelmöket, csak szánakozását gerjesztik – egyenest egy becstelen s megvetésre méltó aggkorra jussunk.

Ha alkotmányunkban, mely nemzetiségünkre, szokásinkra annyira behatott és -hat – mert a törvény életet vagy halált okozhat –, nyolcszáz és annyi esztendeig éppen semmi nem javíttatott s változtatott volna, és eleink makacson s homlokkal álltak légyen a hatalmas idő járásnak ellene, akkor teljes meggyőződésem szerint most már nem is volna polgári létünk, s tán még mélyebb helyre süllyedve nézné a világ a magyart, mint a bolgárt, szerbust sat., melyeknek szintúgy valónak régibb időkben fényvillanás-pillanati; de másrészrűl azt is hiszem erősen, ugyan különb helyt foglalnánk a nemzetek sorában ma, ha ősi törvényhozóink s országos embereink az értelmi súly nagyobb kifejlődése s a magyar nemzetiség valódibb felemelkedése s terjesztése által ösztönözve, időszakként, nem mindig csak felszínleg s palliatívképp reszelgettek s foltozgattak volna törvényinken, s nem mindig jobbára csupa régi teóriákba merülve vagy mindig csak idegen kéztűl s másoktúl várván üdvességöket, úgyszólván egy helyt veszteglettek volna: hanem ha gyökeres s a célnak megfelelő reformációk által, 800 ezernyi súlyú talpkő helyett lassanként 10 milliónyi súlyút raktak, latán teóriák helyett velünk élő, de régibb s több tapasztalású alkotmányos nemzetek praxisával élni akartak, s idegen grácia-, gyámol- és segítségkoldulás helyett saját nemzetiségökben, önkeblökben _ _ _ _ _ s az ország minden lakosi felszabadításában bíztak volna.

De úgy történt, hogy mindezt bizony elhibázták, s azért most csak az a kérdés: el akarjuk-e magunkat végképp törültetni a nemzetek sorábúl anélkül, hogy a világ évrajziban a magyar legalább elhunyta után egy fényes lapot foglaljon; el akarunk-e annyira korcsosulni, hogy a jövendő még valahai létünket is kérdésbe hozza, s mi mint magyarok, egykori sírhantunk fölött soha ne érdemeljünk-e a később élendő nagy nemzetek emlékezetében néhai nagyságunknak egy érdememlékét is? Vagy ezentúl is csigaképp akarunk mindig mászni, s örökké azt állítván: „népünk semmi polgári létre nem érett még”, jövendő nyolcszáz évek alatt is oly bágyadtan emelkedni a tökéletesb felé, mint eddig alig emelkedénk? – Ha eltörültetésre szántuk magunkat el – minthogy sok hazánkfia, úgy látszik, arra el is szánta már magát, mert nem törődik, mi lesz a honbúl, csak életén keresztül meleg kályha mögött pénzes ládáján ülve, cum otio – sed sine dignitate, nyugalomban élhesse állati örömit, és szíhassa egy kis hivatal utáni tömjénét –; vagy ha törpeségünket s legtöbb nemzetek előtti isméretlen vagy csekély becsben tartott létünket annyira imádjuk, hogy az azokbúli kilábolástúl rettegünk, ó, akkor kövessük törvényhozásinkban s alkotmányi rendezkedésinkben jobbadán „közvetlen” eleink példáját: hagyjuk el mi is nemzeti nyelvünket, kisdedinket s kivált leányinkat arra ne tanítsuk, úgyhogy ők is, mint a maiak, kerüljék a honi hangot, s annak természetes ellenségi legyenek, mit nem értenek; latán bilincsekbe szorítsuk mi is hazai érzésinket, úgyhogy azok soha ne engedjék lelkünk egész felemelkedését, magyarságunk tökéletes kifejtését; küszöböljük mi is ki a gimnasztika minden ágazatit – quia gravitas decet virum –, és szolgaítsuk lassanként, mint ők, egy bágyadt testbe lelkeinket rabbá; vastagítsuk mi is vég nélkül törvénykönyveinket fekete és fejér parancsokkal, úgyhogy az ügyes annak tekervényi közt megfoghassa a becsületest; _ _ _ _ _ opponáljunk kormányunknak csak mi is jobbadán akkor, mikor törvényes úton jár, _ _ _ _ _ köszönjünk mi is, midőn törvényesen kívánni lehetne, s éljünk viszont legilletlenebb szavakkal s módokkal, midőn köszönni kellene; ne tanuljunk mi is sokat, vagy ha már tanulunk valamit, semmi egyebet ne tanuljunk, mint konyhadeákságot vagy rabulistai fogásokat; mi se utazzunk, mint ők, és semmit sem látván s így mibenlétünket s állásunkat soha józanul össze nem hasonlíthatván s így soha el nem ismérhetvén, becsüljük túl minden intézetinket, s puffadozva kiáltozzuk s harsogtassuk Magyarország dicsőségét; keserítsük tűrhetetlen gőgünk által polgárinkat, és szorítsuk az adófizetőt mindig-mindig szorosb korlátok közé; regulázzuk őket, s vigyük el néha-néha a házi pénztárt, de a nemesi tolvajt éppen ne vagy csak gyengén büntessük; készítsünk szép utakat, de azokért ne fizessünk sat. sat. sat. Eszközöljük csak mindezt egy darabig még; ó, akkor, ne kételkedjünk, minden bizonnyal elérjük a dicső célt!!! ti. a magyarság végelhunytát vagy legszerencsésb esetben annak még néhány évig marasmus közti tengését…!

Ha ellenben középszerűség közt sorvadozni nem akarunk, hanem törvényes királyunk székét erősítni, saját bátorságunkat s jólétünket határ nélkül emelni, minden anyaföldünk-lakja embertársunk sorsát boldogítni, szóval: mind Isten, mind emberek előtt valódi bel- s külbecsünket s így szerencsénket emelni kívánjuk, óhajtjuk; akkor más módokhoz kell nyúlnunk, mint eddigi törvényhozóink s országos embereink legnagyobb része! Legnagyobb része, mondom, mert hogy voltak s vannak honosink közt az emberiségnek s hazájoknak igaz baráti és szószólói – azt jól tudom, s a magasbra indultaknak áldom hamvait, midőn a most élőket üdvözlöm – de azok szavai jobbadán sivatagban zengének el, mint a pusztában kiáltozóé, minden siker s nyomos visszhang nélkül; mert ezek, ha legalább az eddigi határozásokat tekintjük, a közlárma közt úgy némultak el, hogy végképp az örökös réginél megmaradás kívánsága, a mindigi foltozgatás és sohai gyökeres segítség következésében alkotmányunknak nem teóriája, azt nem mondom, mert abban felette sok jó van, de praxisa most valóban nem egyéb, mint egy számtalan abususbúl egymásra halmozott, az idő szellemétül bizonyosan s könnyen sarkábúl kifordíthatandó gyenge rakvány. Más módokhoz kell tehát nyúlnunk – de itt fekszik a megakadási pont, mert valjon mi az a más mód?

Hogy ezt némi igazsággal elhatározhassuk, meg kell legelsőben is a fentebb említett tükör princípiuma szerint ismérnünk, mily felette hátra vagyunk minden keresztény nemzetek mögött; mert miképp lehetne józanul csak képzelni is, hogy oly tárgyakra egyesíthetnők a hon számosb lakosit, mint p. o. vizeink tökéletes rendbehozása, Pest-Budának a Fekete-tengerrel gőzhajókkal rendes s úgyszólván mindennapi összeköttetése sat., melyeknek végbevitelére nemzet kell – minekelőtte nyomorult alacsonyságunkrúl tökéletesen meggyőződve nem vagyunk; s mily alapokon nyugodnék minden előmeneteli vágyunk és így egész előmeneteli hihetőségünk mindaddig, míg nagy és kicsi nemcsak nem pirul hona alacsony mibenlétén, de a legszámosb rész hátramaradási és szégyenei közt még pajkoskodik s fel is fuvalkodik!

El kell tökéletesen hinnünk továbbá, hogy férfikorunkat soha nem értük el még, s nagyok még soha nem valánk; mert ha elértük volna már legfényesb pontunkat, s egykor valóban nagy nemzet lettünk volna, akkor nem emelkedhetnénk s nagyok sem lehetnénk soha többé, minthogy semmi, se nemzet, sem ember, sem egyéb kétszer soha nem élt; s így éppen azért, mert némi nagysági pillanatok már több század előtt villanának honunkon keresztül, ha azok culminatiónk pontjai lettek volna; most bár akarnók, bár nem, már közel állnánk a koporsóhoz – s ekképp, ha valóban keresztüléltük vala nemzetiségünk életét; minden iparkodásunk ezután csak gyáva fáradozás lenne, s mi józanabbul tennénk, minden szorgalom és előre törekedés helyett nemzetiségünkön egyenesen feladni, honi dolgainkba többé nem avatkozni, mint pályavégzők, egypár évi csendes élet- s rúlunk való gondoskodásért esedezni, némi élethosszabbító szerekkel éldegelni, s végóránkat csendesen várva bé, veszteg üldögélni.

Arrúl kell végre meggyőződve lennünk, hogy nem a kormány valódi oka elnyomatásunk- s hátramaradásunknak, hanem értelmi súlyunk fejletlensége s így parányisága, amibűl természet szerint fakad: káros intézetink nevetséges magasztalgatása; hazaszeretet s a közhasznot előmozdítni törekedő nemes ösztön helyett kis privilégiumink bálványzása s ön legközelebb hasznunk nyomorult vadászata; helyezetünk, mibenlétünk s igazi hasznunk sohai el nem ismerése s így minden előmeneteli s nemesülni vágyásnak tökéletes híja; amibűl megint viszálkodásink, rokonatlanságink s nemzetitlenségünk veszi szükségképpi eredetét, s ebbűl megint végső elkorcsosulás, közlét ingadozása, személyünk és sajátunk veszedelme s egy mindent elpusztító anarchia fog múlhatlanul következni.

Ezeket mindenekelőtt tökéletes világosságra kell – vagy legalább kellene hozni, míg arrúl lehet vagy lehetne szólni: mily módokhoz kelljen tehát nyúlni egy szép, bátorságos és dicső jövendőkészítésre; mert ha úgyis jól van minden, és semmi convulsióktúl vagy elnyomatástúl félnünk nem kell, akkor maradjunk a réginél; ha Mohácsnál valóban meghalt már nemzetünk, akkor feküdjünk mi is szép elszánással(!) – melyhez egyébiránt semmi sem kell, mint apátia, vis inertiae és restség – nemzeti sírgödrünkbe; s ha igaz, hogy valami más tart fogva, akkor görbedezzünk tovább is láncaink alatt.

Már én némileg kimutatám vélekedésem szerinti hátramaradásink s hibáink néhányait; s habár azokat, hazaszeretésemtűl elragadtatva – mely magyarban középszerűt és alacsonyt nem tűrhet – tán igen vastag ecsettel festem is, aminthogy azt hányák közönségesen szememre; vagy ha ítélő- s okot kereső erőm gyengesége vezete félre a józan útbúl s bonyolíta tekervényekbe: tudom, mindamellett mégis némi hasznot tettem honomnak csak azáltal is, hogy oly tárgyakat pendíték meg, melyekrűl nálunk, mint valaha Attikában a színházi pénztár másra fordításárúl, ezelőtt halálos veszedelem nélkül csak szólni s okoskodni sem volt szabad. De azt itt egyenesen megvallom, hogy annak korántsem mondtam ki még ötödrészét is, amit hiányink elismértetésére lassanként közrebocsátni kívánkoztam. Szándékom, ím, ez volt: füleimet bedugva, szemeimet behunyva, fogaimat összeszorítva, derekamat megfeszítve, minden lárma, sárral dobás, kövekkel hajigálás s vágás ellenére is rettenetlenül s egyenest menni célomhoz, mely – az élő Isten látja – semmi egyéb, mint lelkembűl kivonni végre azon fájdalmas tövist, melyet honom nyomorult álláspontja döfe oda, s mely mindaddig – s érzem, még síromon túl is – fogja azt keserű kínnal epesztni, míg a magyar nem emeli királyát s magát hozzá illő dicsőségre. Előreszámításom szerint vagy húsz kötet lett volna szükséges mindannak némi s rövid előadására, amit közönségébresztői, -figyelmeztetői – ha szabad mondani –, -bosszontói s ekképp elkészítői tárgynak ítéltem. Munkának egy tengere állott előttem – s ez most is áll – de attúl nem ijedék vissza, mert Herder mondása – ki egyébiránt nemzetünk elhunytát jövendölé, amit neki szívesen megbocsátok, mert remélem, szavai csak hosszú dicső századok után teljesülnek, amit most ő is, mint a nemzetiség angyalinak megdicsőült rokona, bizonyosan forrón kíván – Herder mondása volt mindig előttem: éljen az ember, mintha örökkön élne, de mindennap meg is halhatna – s így naprúl napra egy-egy lépéssel közelíték a kitett célhoz, mely egyébiránt csak stadiuma volt egy magasb célnak s úgy folyvást; stadiuma, mondom, mert a húsz kötet után azt remélettem, hogy ámbár legszámosb hazámfia nekem tán hátat fordítand is, végre a nagyközönség azt fogja mondani: „Ez az ember csak felforgatni, rontani akar mindent, mindent ócsárol, mindenben gáncsot talál – s ez nem nehéz, ebben mindenki mester. – Igaz, hogy alkotmányunkat javítni kell – a szellemnek engedni – de ő semmit sem állít ahelyett, amit kiforgatni óhajt, s ha célja nemes is, jó is, metódusa tűrhetetlen és hasztalan.”

Ezt vártam; mert ítéletem szerint ily érzésnek közönségesnek kell előbb lenni, minekelőtte hathatós javaslatokrúl jó sikerrel szólni lehessen. Ha valaki, teszem, borait, étkeit jóízűeknek akarja találtatni, azon van: vendégei jól szomjúzzanak s éhezzenek meg előbb; ha csekély tapasztalásival s némi felszínes tudományival érdekelni akarja béketűrő hallgatóit, akkor előbb újságszomjokat és tudnivágyokat iparkodik felingerelni sat. – s ekképp, ha honunk pusztáit dísztelenségikbűl kivetkeztetni, undok mocsárinkat szárítni és számtalan effélét eszközleni óhajtok, előbb tehetségem szerint festem valaha még éktelenebb országoknak ész, jó szisztéma és szorgalom utáni virágzásokat, mert remélem, a honfi azáltal életre s vetélkedésre gyúl; ha anyaföldem hátramaradtát tűrni nem tudom, s az, mint kígyó, legszebb éltemen rágódik – más nemzetek nagyságát említem, s mindazon akadályokat, melyekkel azoknak is víni kelle, mert úgy hiszem: földim nem fogja szenvedhetni többé, hogy, teszem, Dunáján csak egyetlenegy szegény gőzhajócska úszkáljon, midőn azoknak százados mennyiségétűl Britanniát környező tengerek habzanak – s még törökök közt is már Boszporusz, Eufrátesz és Tigris a levegő expanziójának hatalma alatt nyögnek; ő sem fogja továbbá élhetni napjait kardugva s resten, ha meggondolja, hogy állóhídja még egyetlenegy sincs hosszú Dunája derekán, midőn Temze vizein csak Londonon keresztül hat hídnál több köti össze a roppant város két partmellékit; s ő sem fog visszarettenni ezernyi akadálytúl, de magában bízni sat., ha végképp honom felemelkedéséhez s a magyarnak nemzetek sorába iktatásához kívánok járulni kis tehetségem szerint, Istentűl kérek ügyességet s erőt hazánk elaljasodását s nyomorult kis nemesi privilégiumink és _ _ _ _ _ népünk közti szánakozásgerjesztő mibenlétünket oly elevenen, égetőn s tűrhetetlen színekkel festeni, hogy némi elaludt nemtelen nemesekben és tán még számosabb s nemtelenebb mágnásokban halálos kínnal rázódjék fel a lélek, s ők tág tükörben szemléljék nyomorult személyiket; mert azt hiszem, hogy hazánk nemesb s annyival több fiai, kik hercegi székben, valamint nemesiben és szántóvetői helyezetben, honosság és hazafiság által egyesítve vannak, nem engedendik többé azon előítéleti sáfárok s önhaszonvadászó kontárok által magokat örökké minden felemelkedéstűl visszarántatni, kik rák gyanánt mindig hátra akarják tolni a magyart egykori sötét időszakira – hanem azokat a nemzet sorábúl átokkal vetvén ki, mint egy nemesb század fiai a magyarbúl egy piramist állítni, melynek legfelsőbb pontján biztosan fénylik a király, mert az építmény örök alapra van állítva, minthogy annak talpköve a felszabadított nép – s minden sorsú, alábbi vagy fentebbi, mint a halhatatlan nagy Építőmester akará, nyugalomban s biztosan várhatja bé az idők változó esetit, az élet külön fergetegit!!!

Szántani akartam előbb, mintsem vessek; s ím, ez eddigleni kis próbamunkáimnak egész apológiája! Ha honunkban csupa előítélet nélküli ember élne, ki minden józan javításra fogékony, akkor egyenest tisztára rostált mag elvetésével kezdettem volna meg a munkát, s tán úgy cselekvém, ha azon kis kört tekintettem vala, melyben csekély nemzeti intelligenciánk koncentrálva van – de szívvágyaim, megvallom, magasbra hatának s oda célzottak: bár tudnám honunk számosb s, ha lehetne, legtöbb lakosit az önbecsületökre, -hasznokra s -bátorságokra vezető utakkal megismértetni. De ez felette bajos, s akinek célja ez, legkellemetlenebb nehézségekbe bonyolítja magát; mert a nagyközönségnek s kivált nálunk, politikai dolgokrúl jó sikerrel írni szinte lehetetlen. Ki e részben sokat tud, annak minden előadás hosszadalmas, s az csak ráépítményekért sürget – ki pedig keveset tud, annak még húsz köteti készülmény s talpkő sem elég; s ekképp sokszor éppen azon könyv egy olvasónak semmi egyéb, mint régen ismért antikvitások egymásra halmozása, mely egy más olvasónak megint soha nem hallott újságok tára. Egyik azt hiszi bona fide: „Árpád alkotmánya minden változás nélkül ránk jutott – s így a legkisebb előrelépést is, melynek hirtelenségén még egy józan csiga sem bámulna, salto mortalénak taksálja; másik ellenben francia, angol, sőt éjszak-amerikai kaptára akarja rögtön húzni a magyar hont, s ekképp minden nem tüstént szembetűnő, de leggyökeresb javítást halálos apátiának nevez. Egyik mindent az időtűl vár, s minden alkalommal azt mormolja: „még kora”; másik azt hiszi: elvitt az idő már mindent, s ekképp mindig „már késő, már későt” kiált!

Lovakrúl-i munkámban a nyereség lehetőségét tettem ki fő témául; a Hitel-ben a vagyoni bátorságot, a Világ-ban – mely tán egy kissé idő előtti volt, minthogy feltett ösvényembűl kellemetlenül rántattam ki – az értelmi súly és nemzetiség kifejtésének s egyesülésnek világosságpontjait; Játékszín-i értekezésemben, melyet parancsbúl írtam, az egyesületeknek fő oszlopit; mostan dunai utazásomrúl vala szándékom egy kis zavarékot összeállítni – minthogy rendest csekély dilettant létemre összeszerkesztetni nemigen vagyok képes. Ezen most említett próbának fő váza annak megmutatása lett volna, hogy azon nemzetet, melyben erős lélek van, soha és semmi körülállások közt idegen hatalom nemcsak nem nyomhatja el, de óriási előmenetelében sem hátráltathatja, s minden veszély, mely érheti, kirekesztőleg csak tulajdon keblében, ti. elégtelen isméretiben, természetelleni talpkövekre rakott intézetiben s az ezekbűl szükségképp következő egyenetlenségiben s viszálkodásiban veheti valódi eredetét; s hogy viszont: nincs oly bölcs kormány, nincs oly próféta, ki egy lelketlen korcs népet valóságos dicsőségre felhevítni s igazi halhatatlanságra feltüzelni tudna! S ekképp Dunánk csak kiöntési átkunk, és soha más nemzetekkel egybekötő civilizációi csatornánk nem lehet – míg azon a magyar nemzetiség erős lelke nem segít sat. Itt a feltámadás mindenre! – Összeszerkesztettem volna ennek utána egyéb ilynemű értekezéseket, melyekben hasonlóképp lett volna tán itt-ott egy kis hasznos mag – amit állítni bátorkodom, mert azokat nem képzeletimben, nem teóriai kombinációimban, hanem régibb nemzetek azon felette hasznos tapasztalási fájárúl szedegettem, melynek magja józanul elvetve valóban több boldogságot húzna hazánkra, mint számos országos emberinknek jobbadán mindig csak hazai anteactákban való halászata vagy zavaros kis isméretek utáni experimentálgatása. Minden kis értekezésemben előhoztam volna tehát legnagyobb generalitásban némi igazságokat, amiket ti. én tartok azoknak, s melyek diadalmas megcáfolások által hamisságokká, diadalmatlanok után ellenben mindenkitűl vagy legalább igen soktúl elismért igazságokká váltak volna sat. – de csak a 12-dik kötetben szándékozám minden praemissák után az igazi vetéshez kezdeni s azon módokat némi rendben adni elő, melyeknek lábra állítása következésében, saját vélekedésem szerint, a magyarnak szép, bátor és szerencsés jövendője virradna.

Azonban most meg akarom fordítni előadásom sorát, és minden további előzmény nélkül tüstént új rendelkezési javaslatom legelső stadiumát terjesztendem a közönség elé; mert sürget a hatalmas idő – honunk állapotja megmozdult, hogy ne mondjam, ingadoz, éltem hanyatlik, s csekély tehetségim gyengülnek.

Olvasóim egy része felette idő előttinek, más része pedig igen homályosnak fogja tartani ezen szisztémai próbát – úgy hiszem legalább –, s így előre el vagyok tökéletesen készülve most szinte egyedül maradni vélekedésem mellett; most, mondom, mert idő folytával vagy én, ha életem van, vagy mások bizonyosan meg fogják mutatni s világosan mindenkinek szeme elibe tenni, hogy a természet örök törvényinek engedelmeskedni s a mindenható Istent felebarátink boldogságára célzó munkálódásink által imádni sohasem idő előtti! Amit tehát előrebocsátni kívántam, azt utána küldeni; amivel pedig némileg végezni akartam, azzal most úgyszólván kezdeni fogok. Elkészülve a mondandókra a közönség nincsen – munkám nagy sikerét nem várom –, de bízom nemzetünk géniuszában, ki felettünk lebeg, nem fogja engedni, hogy tiszta lelkű szavaim minden legkisebb haszon nélkül örök csendbe vagy feledésbe hangozzanak el; s ez nekem elég jutalom.

Honunk minden lakosit politikai gondolkozásmódjokra, vagyis inkább tendenciájokra nézve – mert igen számosan, s itt egy rendet sem veszek ki, éppen semmit sem gondolkoznak – elhatárzólag két részre osztom. Egyik osztály – spedig alig látszik hihetőnek, hogy egyesek is ily vaknál vakabbak lehessenek –, de valósággal egy jó nagy osztály azt hiszi: „Alkotmányunkban s polgári rendelkezésinkben semmi legkisebb változás nem kell, s kivált most, mert mindennek vége lenne, ha csak egy talpnyit engednénk is.” A másik osztály pedig – s ez a sokkal nagyobb – arrúl van tökéletesen meggyőződve: „Valamit csakugyan kellene tennünk már.”

Ami a fentebbi örökké egy helyt álló filozófusokat illeti – kiket tán „Sohamozdiknak” lehetne nevezni –, azok számára írni nem tudok, mert ők nemcsak az én csekély, de, merem állítni, minden írói tehetségen magasan túl lebegnek, s tudatlansággőgi álmokbúl semmiképp sem ébresztethetnek fel – mint mechanikai argumentumok által – úgymint _ _ _ _ _ s így ezeket szolidabb szerzőknek hagyom át; midőn az Úristent arra kérem: adjon mindazoknak, kik, mint én, csak a valónak ereje által akarunk győzni, ha nem mi találtuk is fel azt, de annak feltalálására némi okot nyújtánk, elég tehetséget szelídebb okoskodásink segítségével honunkra másképp elmúlhatlanul borulandó gyásznapok eleit venni.

Egy igen szomorú időszakon csak most estünk keresztül, s alig van köztünk csak egy is, kinek karjai közül barátot, rokont ne ragadott volna ki a halál; s még most is vérzik a közönség emberének publicanus szíve a nagy áldozat fölött, mely az úgyis oly igen gyér rendeinkbűl került ki, s most halmozva nyugszik szomorú Hunnia földe alatt. De valamint a legnagyobb szerencse is egy pillanatban kínná válhatik, úgy fakadoznak néha-néha a legkeserűbb nyomorúság éjeibűl az örömnek legvilágosb s legsűrűbb napjai. És így, ha fekete gyászba borítá is egy láthatatlan hatalom szegény hazánk legtöbb vidékit, ne kétkedjünk mert él a magyarok Istene – legnagyobb hasznunkra fordulhat még a múlt és mulandó sanyar. Nincs már köztünk senki, ki csak félig-meddig lát s józan ésszel bír, ki nem vette volna észre, hogy azért, mert néhány hónap közt egy kissé több embernek szaporábban folyt le élete, mint közönségesen, szinte megállt az öreg erőmű, s a kis királyság számos kicsi királyságokra szakadott – s általában véve sok, igen sok volt a parancsoló s kevés, felette kevés a szófogadó. Meg van köztünk már győződve a nagyobb s igazán nemesb rész, hogy egy régi recsegő feudális machinával az idők dicsőségi közt, midőn minden életre gyúlt s a tökéletesb felé vevé indultát, ezentúl is biztosan haladni s annak paizsa alatt továbbá is szerencsérűl s bátorságrúl álmodni akarni semmi egyéb, mint tompaeszű pium desiderium s szánakozásra méltó nevetséges képtelenség. El vannak ugyan ideig-óráig oltva honunk némi szerencsétlen részeiben az ott fellobbant lángok – de az nem elég, mert nemcsak a lángot kell oltani, hanem mindazt gyökerestül irtani ki, ami éghetne. Ezt azonban nem eszközölhetni börtönnel, hóhérpallossal – bizonyára nem; mert minden, a legártatlanabb, még a víz, sőt a levegő is iszonyú erőre nevekedik s maga körül mindent parányokká tör, ha természeti elaszticitásán túl nyomatik – ezt hazánkért, nemzetiségünkért ne felejtsük el! – de van egy más, bizonyosb mód, legerősb a világon, mely szelíden munkálódva biztosan éri el a célt, s midőn mindazon szert, mely emberben könnyen gyúl, megsemmisíti, a tömlöcöket üresekké, vesztőhelyeket szükségtelenekké teszi. Ez a nagy nemzetek végtendenciája, használjuk mi is – és semmi egyéb, mint a felebaráti szeretetnek, egészséges főnek, nemes szívnek s igazságos léleknek, el nem romlott, szokás által el nem fásult s nevelés által ki nem facsart – sugalma. Fejdelmé a királyszék, a fő hatalom, úgy mindenkié az, amivel a sors megajándékozá; hanem azért, mert egyik a legelső, sokan magas helyen állók s a legszámosbak utolsók, azért vannak mégis az egész emberiségnek bizonyos közjussai, melyeket még soha nem lehete büntetlen megsérteni, s melyeknek elnyomatása végre mindig a legvéresb bosszút szülte.

Nem akarom soha hinni, hogy a hazánkat ébresztő közelebbi kettős szomorú lecke minden haszon nélkül süllyedt volna el az idők tengerébe, s hogy annyi kínt, epedést hiába küldött volna a népek legfőbb ura az emberiségre; mert ha az úgy lenne, akkor valóban irigyleni kellene a sírba dűlteket, hogy annyi gyávaságnak ők többé nem leendnek tanúi – de ez lehetetlen! S tudom, sok felébrede s igen megijede! – ennek haszna nem maradhat el; s ha az észnélküli nemtelen, ki veszély közt legtöbbet remegett, s most bátorságban megint nagy vitéz, már mindent el is felejte, s még makacsabbá lőn: nem úgy az eszes nemes, ki elszánással tekinte a viharok közé, de most, s nem annyira saját, mint hona javát szomjazván, igen jól látja át, hogy valamint jobb a Duna árját kijelelni, mint azt keresztgáttal felfogni akarni; jobb a villám ellen mennykőhárítót állítni, mint azt fallal kirekesztni próbálni sat., úgy sokkal józanabb az idő szellemének irányt adni, mint az által hajtatni; mód nélkül józanabb annak parancsolni, mint végre kénytelenül engedni sat.

Fel akarom tehát mindezek következésében, hogy mindnyájan – kiknek azon szerencsénk vagy szerencsétlenségünk (?) van: gondolkozás nélkül oly keveset létezhetni, mint levegő híjával – abban tökéletesen kezet fogunk, hogy mind polgári intézetinkben, mind törvényinkben némi javításokra s változtatásokra legsürgetőbb szükségünk van; s ha ez áll, úgy látszik, semmi egyéb hátra nincs, mint tanácskozás és szóvesztés helyett cselekedni s tenni. Azonban ezen osztály megint szinte annyi felekezetekre oszlik, mint amennyi a fő; s annak tisztába nem hozása: hogy valjon mi az a valami, amit mindenik említ, oka a legszerencsétlenebb viszálkodásoknak, melyek ha eleinte nem nagy következésűek is, végképp – mint a szomorú tapasztalás mindenütt mutatja – a leghatalmasb országokat is gyökereikbűl döntik ki.

Azonban, valamint sokszor magokban felette kisded tárgyak iránt legnagyobb figyelemmel tanácskozunk: miképp javítnák házunkat, jobbadán mily maggal vetnők bé telkeinket, utunkat merre s mily módon vinnők, jövedelminket mire fordítnók s miképp költenők, s így vég nélkül, ami felette dicséretes; valóban sohasem lenne megbocsátható, ha ma, midőn legközelebbi hasznunkrúl, bátorságunkrúl, sőt nemzeti létünkrűl s becsületünkrűl van szó, nem állnánk meleg érzéssel, de egyszersmind hidegvérrel össze, s nem tanácskoznánk arrúl, ami legközelebbrűl illet, minden kesert elenyésztő barátsággal, hanem képesek lennénk semmi figyelmeztetésre s felvilágosításra nem ügyelni, vagy teóriáinknak nemcsak a közjót, hanem saját létünket is feláldozni – vagy mint gyermekek, csak közel szenvedelmi tárgyinkra tekintvén, a sebes idők szárnyain közelítendő veszélyek előtt szemeinket hunyni bé! Valóban, ha ily, nemcsak saját hasznunkat, de a közjóét is felejtők lehetnénk, méltán állíthatná nemünkrűl egy magasb hatalom: „Ó, ember, mily szánakozásra méltó vagy! Tenmagadnak legnagyobb ellensége, soha nem látod, mily közel áll hozzád ten valódi javad!”