Lars Haider

OLAF SCHOLZ

A hatalomhoz vezető út

Budapest, 2023

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Lars Haider: Olaf Scholz: Der Weg zur Macht. Das Porträt
© Jakob Funke Med. Bet. GmbH & Co. KG, Klartext Verlag, Essen, 2021

Magyar kiadás:
Lars Haider: Olaf Scholz – A hatalomhoz vezető út
© MCC Press Kft., Budapest, 2023
© Vágyi Vata Mihály, 2023

Fordította: Vágyi Vata Mihály
Szerkesztette: Ladányi-Turóczy Csilla
Lektorálta: Molnár Tamás Levente

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-82-1 (print)
ISBN 978-615-6351-83-8 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős kiadó: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Mihály Zita
Korrektúra: Szeles Dorottya
Borító: Lichtenstein Csilla

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter / ElektroPress

Tartalom

A Scholz-sztori

A kezdetek

Kétségbeesett SPD, gyenge ellenfél

Főpróba: a 2011-es hamburgi tartományi választások

„Aki vezetést vár tőlem, az meg is kapja”

A Scholz-elv

Míg mások álmodoznak, Olaf Scholz tervez

Egyszerű képlettel a választási győzelem felé

A vereségről nem veszünk tudomást

Miért lett Olaf Scholz a visszatérés nagymestere?

„Scholzomatának” nevezték el

Mi rejlik a Scholzra jellemző beszédstílus mögött?

Olaf Scholz és Helmut Schmidt

„Nem érdekel a helyi politika”

Olaf Scholz és Angela Merkel

A rombuszügy

„Nem akar mégis inkább visszatérni Berlinbe?”

A kérdések kérdése

A G20-as katasztrófa és más botrányok

Amiért Scholz valóban támadható lett volna

Schulz passz!

Készül a nagy terv

Scholz spindoktora

Wolfgang Schmidt addig ismétli ugyanazt a sztorit, míg lassanként elkezdik elhinni

Laschet? Baerbock? Söder?

Kevin Kühnert, Scholz legveszélyesebb ellenfele

„Velem még soha senki nem veszített választásokon”

Merkel kampánystratégája oldalt vált

Se nyakkendő, se alkohol – sportból annál több

Az új Olaf Scholz

Azok a fránya közvélemény-kutatások

Az SPD még 2021 júliusában is csak 16 százalékon áll

A kancellárjelölti tévéviták…

…és a jelölt, aki még négyig sem tud számolni

Hol hibáztak a többiek?

Ne a horgász, hanem a hal ízlése szerint válasszunk csalit!

Szeptemberi este Berlinben

„Hiszen mondtam nektek”

2021. szeptember 26.

Avagy hogy fejezi ki örömét olyasvalaki, aki nem szokott örülni?

Milyen ember rejtőzik a politikus mögött?

Fontos-e ez egyáltalán?

Scholz és a szerelem

Kapcsolata Britta Ernsttel sokat elárul arról, hogyan értelmezi a nők szerepét a politikában és a társadalomban

Csakis vörös-sárga-zöld, semmi más

Miért nem nyugtalankodott Scholz soha a konzervatív-liberális-zöld koalíció lehetősége miatt?

A Scholz-sztori második része

„Bő tíz évem van még a politikában”

Tíz év Scholzcal

Avagy eddig miért nem írt róla senki könyvet?

Névmutató

Minden
kívülállónak

1

A Scholz-sztori

A kezdetek

2021 tavaszán a legrövidebb vicc, amelyet berlini politikai körökben hallani lehetett, a következőképpen hangzott: „Olaf Scholzból szövetségi kancellár lesz.”

És láss csodát: még ugyanannak az évnek a telén tényleg az lett belőle. Történetünk egy olyan politikusról szól, akit megmosolyogtak és „Scholzomatának”
1
csúfoltak, akit sokáig saját pártja sem kedvelt, és aki mégis szilárdan hitt abban, hogy egy napon elfoglalhatja a Németországi Szövetségi Köztársaság kancellári székét. Legkésőbb 2018-tól kész tervvel rendelkezett azt illetően, hogyan akar ideáig eljutni. Ekkortájt búcsúzott Hamburgtól: utolsó napjait töltötte a főpolgármesteri székben, mielőtt Hamburg-Altonából Brandenburgba költözött volna, hogy Berlinben elfoglalja a pénzügyminiszteri
2
és alkancellári posztot. Ezzel vette kezdetét – a mából nézve akár már így is fogalmazhatunk – az úgynevezett legenda. Az a legenda – de ha úgy tetszik, nevezzük csak egyszerűen történetnek –, mely elregéli, hogy Olaf Scholz vajon miként juthatott el egészen a kancellári székig.

Vagyis az úgynevezett Scholz-sztori.

Scholz még annak idején Hamburgban kezdte el szőni ezt a történetet újságírókkal és politikustársaival folytatott beszélgetések során, akik olykor alig akartak hinni a fülüknek. A Scholz által előadott terv ugyanis erős túlzásnak tűnt olyasvalakitől, akit a szociáldemokrata SPD kongresszusain sokan nem bajtársukként, hanem ellenfelükként kezeltek. Attól a politikustól, aki nem is olyan régen csak nagy üggyel-bajjal kerülte el a G20 hamburgi csúcstalálkozóját övező botrányok miatti bukást, miután nyilvánosan bocsánatot kért a történtek miatt.

Scholz sztorija röviden így szólt: azért távozik Berlinbe, hogy a nagykoalícióban Angela Merkel oldalán a szövetségi kormány legfontosabb tagjává váljon. Úgy vélte, amennyiben Merkel a törvényhozási ciklus végén, 2021 szeptemberében nem jelölteti magát újra, azaz Németország történetében először előállna az a helyzet, hogy a tisztség addigi birtokosa nem lesz ott a jelöltek között, akkor bizonyára sok választópolgár szeretne a közkedvelt Angela Merkelhez mérhetően tapasztalt, kompetens és hozzá egyebekben is hasonló jelöltet látni az indulók között. Scholz pedig, elmondása szerint, pontosan ezt a szerepet szánta önmagának. Már akkor, 2018-ban sejtette, mi fog történni 2021 késő nyarán: az emberek majd csak a választás előtt öt-hat héttel kezdenek azzal foglalkozni, hogy a Merkel-korszak tizenhat év elteltével valóban véget ér – és ekkor érkezik el az ő ideje, ekkor lép színre ő, Olaf Scholz.

Sok megfigyelő szerint csodaszámba megy, hogy Scholznak nemcsak az SPD kancellárjelöltségét sikerült megszereznie, hanem a parlamenti választásokból is győztesen került ki – és pontosan ebből fakad a Scholz iránti tisztelet, hiszen képes volt szóról szóra megvalósítani az általa felvázolt forgatókönyvet. Mindazok, akikkel 2018-ban és a rá következő években megosztotta elképzeléseit, udvariasan meghallgatták ugyan, de meg is volt róla a véleményük. „Szerinted tényleg hisz ebben?” – kérdezte egyszer egy újságíró kollégám, amivel sejthetőleg arra utalt, hogy ő úgy véli: a politikusnak elment a maradék józan esze.

Scholzot meglehetősen kalandosnak tűnő története miatt elég sokan tartották egyfajta futóbolondnak, és egészen a végkifejletig eszük ágában sem volt mellé állni. Amikor a választások előtt néhány héttel minden közvélemény-kutató – némelyik 5 százalékpontos előnnyel – az SPD támogatottságát mérte magasabbnak a kereszténydemokrata CDU-val szemben, berlini politikai körökben sokan ringatták magukat abban a hitben, hogy a tendencia még megfordulhat – vagy egyszerűen csak arról van szó, hogy a közvélemény-kutatók tévednek. Egyik berlini főszerkesztő ismerősöm így vélekedett: „Meglásd, a szavazófülkében mégis a CDU/CSU mellé teszik majd az ikszet. Csak nyilvánosság előtt nem mernek színt vallani.” „Laschet felzárkózik” – írta az egyik nagy lap, amikor a Kereszténydemokrata Unió (CDU) és a Bajor Keresztényszociális Unió (CSU) kancellárjelöltje egy felmérés szerint a választások előtt néhány nappal 0,5 százalékpontra csökkentette lemaradását Olaf Scholz mögött.

Robin Alexander
3
, a nagy sikerű Machtverfall [Hatalomalkony] című könyv szerzője hetekkel a választások előtt sokkal világosabban elemezte a helyzetet. Podcastomban kifejtette: „Sok olyan ember van, aki napi szinten nem foglalkozik politikával, csak nem sokkal a szavazás előtt kezd el érdeklődni a választások iránt. Rengetegen gondolkodnak majd úgy, hogy tulajdonképpen nem is ment rosszul a szekér Merkel alatt. Erre Annalena Baerbock azt fogja kiemelni, hogy ő is nő, Armin Laschet pedig arra utal majd, hogy szintén a CDU színeiben indul. De mivel hozakodik elő Olaf Scholz? Elég ennyit mondania: Merkel asszony pénzügyminisztere és alkancellárja voltam. Bizonyítottam a rátermettségemet. Hogy is lehetne felróni valakinek, ha kancellárjelöltként arra hivatkozik, hogy mennyire kompetens?”

Ezt a történetet – ugyan nem pont ezekkel a szavakkal – Scholz és mindenekelőtt bizalmi emberei, Wolfgang Schmidt és Steffen Hebestreit olyan kitartóan és olyan gyakran adták elő, hogy némely berlini (újságíró) már szinte hallani sem bírta. Különösen azután, hogy Olaf Scholz és Klara Geywitz nemcsak hiába pályáztak közösen az SPD elnöki posztjára, hanem azt is végig kellett nézniük, amint éppen a Norbert Walter-Borjans és Saskia Esken alkotta páros körözi le őket. Erre a 2019 végi sztorira bárki más a politikában valószínűleg azzal reagált volna, hogy „ha nem kellek, boldoguljatok nélkülem”.

De Scholz teljesen másképp gondolkodott és gondolkodik ma is. A kudarc őt nem készteti meghátrálásra. Sőt: arra ösztönzi, hogy jobban vagy legalábbis másképp csinálja mindazt, amit csinál. Már hamburgi főpolgármesterként is az volt a szokása, hogy egy-egy vereséget – például a 2024-es olimpiai játékok megrendezésére benyújtott pályázat meghiúsulását – követően rögtön nekirugaszkodott napi feladatainak. Ami eléggé különös, életidegen reakciónak tűnik, mintha ez az ember szemernyi empátiával sem rendelkezne. De Scholz már csak ilyen: úgy dolgozza fel a kudarcot, hogy tovább végzi a dolgát, mintha mi sem történt volna.

Az, hogy még az SPD elnöki posztjáért vívott sikertelen párbaj ellenére is működött a módszere, nem kismértékben annak a kivételes történelmi helyzetnek köszönhető, amelyre mind az ország, mind az egész világ szempontjából igen rosszkor került sor, Scholznak viszont – bármennyire is cinikusan hangzik ez – éppen jókor jött. A koronavírus-járvány elleni küzdelem révén újra reflektorfénybe került, és a korábbiaktól eltérően rögvest nagyon szemléletes szavakkal (lásd: páncélököl
4
) sikerült felvázolnia azt a politikát, amellyel a válság következményeit kívánta kezelni – legalábbis gazdasági téren. Ebben természetesen kapóra jött neki az a tény is, hogy korábban előrelátó módon minden csábító lehetőségnek ellenállva nagyjából egyensúlyban tartotta az államháztartást, hogy elég forrás jusson úgymond „szűkösebb időkre” is. Ezek az idők 2020 márciusában köszöntöttek be, és ekkor – mint ahogy jó tíz évvel azelőtt munkaügyi miniszteri minőségében már alkalma volt rá – pénzügyminiszterként is megmutathatta, mihez is ért igazából. Konkrétan ahhoz, hogy (egyik kedvenc szófordulatával élve) pontosan tudja, „hogy itt és most mi a lényeg, mik a prioritások”.

Nehéz megmondani, mekkora hatással volt a pandémia a parlamenti választások kimenetelére, egyvalami azonban bizonyos: Scholz a járványnak köszönhetően szőhette tovább történetét és folytathatta tervének kivitelezését. Ez volt a legnagyobb előnye Armin Laschettel és a Zöldek (Die Grünen) listavezetőjével szemben. Mivel Scholz meg volt győződve arról, hogy minden úgy történik majd, ahogy végül valóban történt, volt ideje arra, hogy önmagát és pártját hosszasan, kellő alapossággal készítse fel az elkövetkezendőkre.

Míg a többi párt még csak a jelöltek kiválasztásánál tartott, az SPD, illetve Olaf Scholz már túl volt a kancellárjelölt kiválasztásán és a program megfogalmazásán, sőt, többé-kevésbé bevetésre készen álltak a hamburgi Raphael Brinkert által megkomponált kampánystratégia elemei: a plakátokon majdan megjelenő fényképek és színek, a jelmondatok és a legfontosabb választási üzenetek. Scholznak volt alkalma kipróbálnia magát: a kampány során megszabadult a nyakkendőjétől, elkezdett ökölbe szorított kézzel beszédeket tartani, de még hangjának tónusát is megváltoztatta. Korábbi félénkségét leküzdve közvetlenebb hangon szólította meg az embereket. Képes volt rá, hogy megmutassa lényének egy addig ismeretlen vetületét, amikor bizonyos interjúkban a szociáldemokrácia és a felesége, Britta Ernst iránti szeretetéről egyszerre kezdett beszélni, vagy arra a kérdésre, hogy „Szívvel vagy ésszel, Scholz úr?” így felelt: „Természetesen szívvel.”

Az SPD kampányát teljes mértékben Olaf Scholzra szabták; Saskia Esken, Norbert Walter-Borjans és Kevin Kühnert úgy tűntek el a kulisszák mögött, mintha időközben még a pártból is kiléptek volna. Ha pedig mégis nyilatkoztak, úgy hangzott, mintha életük leghőbb vágya volna, hogy Olaf Scholz kancellárjelölt oldalán vonuljanak a választási csatába (a parlamenti választás eredményét látva még ez is beigazolódott).

E stratégia mögött a következő elgondolás rejlik: minél közkedveltebbé válik Scholz, minél többen el tudják képzelni Angela Merkel utódaként, annál nagyobb a valószínűsége, hogy Scholz az SPD-t is „magával húzza” a közvélemény-kutatások eredményeiben. Így is történt: a folyamat a választások előtt körülbelül hat héttel kezdődött, amit Scholz szintén előre látott.

Terveiben ugyanakkor egyáltalán nem szerepelt, hogy az SPD megelőzi a CDU/CSU-t, ami a pártszövetség évtizedes dominanciájára és a szokásosan 30 százalékot meghaladó eredményeire tekintettel még Olaf Scholz szemében is túlzó várakozásnak tűnt volna. Mindig csak annyit említett, hogy adott esetben elképzelhető lenne 2021-ben „húsz-egynéhány százalékkal” szövetségi kancellári megbízatást szerezni. Ez egyben azt is jelentette, hogy mindenképpen meg kell előznie a Zöldeket, hogy aztán velük és még egy további partnerrel kormányt alakíthasson.

Az ellenjelöltek sokszor taglalt gyengesége is közrejátszott abban, hogy a helyzet másként alakult, és a nyári közvélemény-kutatásokban még 15 százalékon álló SPD végül a legerősebb pártként került ki a küzdelemből. Scholz tábora abban bízott, hogy a CDU/CSU részéről Armin Laschet lesz az ellenfél – és e tekintetben is minden a terv szerint haladt. Markus Söder egészen más vetélytárs lett volna, többek között azért, mert ő rendelkezik azzal, amivel Olaf Scholz nem: Söderből sugárzik a hatalomvágy, s ezzel sokakat képes lelkesíteni. Scholznál is megvan ugyan a késztetés, a hatalomra, az irányítói pozícióra való törekvés – de még mennyire! –, ám látni körülbelül annyit lehet belőle, mint amennyire Joe Bidenen látszott, hogy amerikai elnök szeretne lenni. Aztán tudvalevőleg mégis az lett.

Scholz ezen kívül abból is profitált, hogy a választási küzdelem egyik legmeghatározóbb témakörét tűzte zászlajára. A társadalmi igazságosság – az SPD szóhasználatában: társadalmi megbecsülés
5
– jelentőségét a választók némely közvélemény-kutatásban még a klímaválságénál is magasabbra értékelték, nyilvánvalóan azért, mert sokan úgy érezték, hogy sem az egyik, sem a másik területen nem történt elég előrelépés. És hogy ezért szükség van tartalmi váltásra, ugyanakkor fontos a személyi folytonosság is, legalábbis ami a leendő kancellár tulajdonságait illeti, akitől azt várták, hogy lehetőleg olyan legyen, mint Angela Merkel: okos, megfontolt, tapasztalt és terhelhető.

Az SPD ezekkel a melléknevekkel kampányolt Scholz, Scholz pedig saját maga mellett. Különösen örült, ha a kampány során Angela Merkelről kérdezték. Először is azért, mert Armin Laschettől eltérően nyíltan dicsérhette a kancellárt, másrészt minden alkalommal elismételhette kedvenc mondatát, miszerint „mind munkaügyi miniszterként, mind polgármesterként, s végül alkancellárként is nagyon jól együtt tudott működni” Angela Merkellel. Munkaügyi miniszter, polgármester, alkancellár! E titulusok háromszorosan is azt sugallták: „Már bizonyítottam, hogy képes vagyok rá.”

S ez valóban így is van, noha mindenről, amihez Olaf Scholz politikai pályafutása során hozzányúlt, azért nem lehet azt állítani, hogy kifogástalanul működött volna. Igazságtalanság lenne ugyanakkor hamburgi főpolgármesteri tevékenységét példának okáért csupán a G20-ak állam- és kormányfőinek 2017-es találkozója alapján megítélni (ezzel kapcsolatban Scholz valóban nagyon melléfogott), vagy a cum-ex-botrányként
6
elhíresült adócsalási ügyben játszott állítólagos szerepét kiemelni, amire mindmáig nincs bizonyíték. Scholz volt az, aki az Elbai Filharmónia építése körüli bonyodalmak ellenére sikerrel zárta a projektet, és ő kezdett bele a nagyszabású hamburgi lakásépítési programba is. Scholz harcolta ki, hogy legyenek ingyenes óvodák, illetve iskolai napközik, ő tette Hamburgot Európa egyik legvonzóbb városává. Amikor politikai ellenfelei azt vetik a szemére, hogy „nincs mögötte csapat”, gyakran elfelejtik, hogy ő volt az, aki annak idején Peter Tschentscher, Ties Rabe, Melanie Leonhard és Carsten Brosda személyében akkor szinte még teljesen ismeretlen, de ma már Németország-szerte megbecsült politikusokat ültetett Hamburg város szenátusába. Megbecsülésükre jó példa, hogy a hamburgi kulturális élet szereplői már a választási kampány alatt amiatt aggódtak, hogy Brosda a választások után esetleg Berlinbe kerül. Corny Littmann, a Schmidt Színház alapítójának szavaival élve: „Scholz felőlem lehet kancellár, de Brosda itt marad Hamburgban.”

Olaf Scholz ma valóban kancellár. Az az Olaf Scholz, aki egykor a hamburgi születésű Helmut Schmidt miatt lépett be az SPD-be, és akit ma előszeretettel hasonlítanak a hajdani kancellárhoz. Az az Olaf Scholz, aki támogatójától és mentorától, Gerhard Schrödertől eltérően nem harcolt ugyan foggal-körömmel a kancellári székért, de már régóta pontosan tudta, hogy mi a valódi célja. Aki hozzám hasonlóan gyakran találkozott Scholzcal a politikai karrierje szempontjából döntő elmúlt évtizedben, hivatalos alkalmakkor és háttérbeszélgetések során egyaránt, azt végeredményben nem is igazán lepte meg a dolgok alakulása. Jószerével természetes módon alakult így, hiszen oly sokszor volt alkalmunk meghallgatni jóslatát. Ha a berlini politikai körökben közkedvelt fogalommal akarnám körülírni, így is mondhatnám: ha létezett valaha is olyan narratíva, amely kiérdemelte ezt a nevet, akkor erre, az Olaf Scholz által boldog-boldogtalannak előadott sztorira mindenképpen illik ez a meghatározás.

1 A Scholz név és az Automat (magyarul automata) főnév összevonásával keletkezett ragadványnév. A könyv magyar nyelvű változatában ennek mintájára a Scholzomata nevet használjuk. (A ford.)

2 Ahol szövetségi (vagyis országos, és nem tartományi) szintű tisztségekről van szó a szövegben, ott ezt külön nem jelöljük, mert egyértelmű. (A ford.)

3 Ismert német újságíró, a Die Welt című napilap főszerkesztő-helyettese. (A lektor)

4 Scholz egy bejelentésében páncélökölnek nevezte a pandémia okozta gazdasági problémák megoldását célzó intézkedéscsomagot. (A ford.)

5 A Sozialer Respekt az SPD által használt, a kölcsönös társadalmi tiszteletadásra és megbecsülésre utaló kifejezés. (A ford.)

6 A Deutsche Bankhoz köthető cum-ex-ügyletek során az adócsalók kétszeresen igényelték vissza a tőkejövedelem után fizetendő adót. (A szerk.)

2

Kétségbeesett SPD, gyenge ellenfél

Főpróba: a 2011-es hamburgi tartományi választások

Az új német kancellár politikai karrierjének két legfontosabb választási időszaka között pontosan tíz év telt el. A 2011-es hamburgi tartományi választások
7
sokban hasonlítanak a 2021-es parlamenti választásokhoz, legalábbis az SPD és csúcsjelöltje szempontjából – akit mindkét esetben Olaf Scholznak hívtak.

Amikor Scholz annak idején visszatért városába, a hamburgi szociáldemokrácia szinte romokban hevert. Éppen itt, olyan politikus elődök városában, mint Helmut Schmidt (aki egyébként sosem volt Hamburg főpolgármestere), Klaus von Dohnanyi, Henning Voscherau és Hans-Ulrich Klose, a CDU 2001-ben hatalmas meglepetést okozva átvette a szenátus vezetését. Ez Hamburgban, ahol évtizedek óta az SPD úgy kormányzott, mint Bajorországban a CSU, felért egy államcsínnyel, többek között azért is, mert az új polgármester, Ole von Beust csak a jobboldali populista Ronald Schill segítségével kerülhetett hatalomra. A Hanza-városi szociáldemokraták eleinte csak egyszeri kisiklást láttak ebben, ám rövidesen úgy tűnt, hogy új korszak köszöntött Németország második legnagyobb városára. Schillt, aki von Beustot azzal fenyegette meg, hogy nyilvánosságra hozza homoszexualitását és az egyik szenátorral folytatott állítólagos viszonyát, a megzsarolt fél kihajította a kormányból. Von Beust az előrehozott 2004-es tartományi választásokon abszolút többséget szerzett. Egykori belügyi szenátora, Ronald Schill botrányai semmit sem ártottak a főpolgármesternek, épp ellenkezőleg: a hamburgiak kedvelték a fiatalos tartományi kormányfőt, a CDU pedig elegendőnek találta, ha Michel–Alster–Ole feliratú plakátokkal kampányol. Ezzel von Beust kevéssé megbecsült politikusból a város harmadik jelképévé vált a Michel (azaz a Szent Mihály-főtemplom) és az Alster folyó mellett, míg az SPD-ről és annak korábbi, hagyományosan kereskedői hátterű, liberális és intellektuális polgármestereiről – akik között némelyiktől az arrogancia sem állt távol – immár senki sem beszélt.

Változást csak a 2010-es esztendő hozott. Ole von Beust ekkor immár harmadik ciklusban kormányzott a Zöldekkel közösen, ám szemmel láthatóan nem különösebben élvezte a munkáját. Egyre többször fordult elő, hogy már péntek déltájban Sylt szigete
8
felé vette az irányt (Westerland városrészben van egy lakása), egyes hamburgi hivatalos rendezvényekről pedig ugyanolyan gyorsan távozott, mint ahogy érkezett. Július 18-án végül bejelentette, hogy visszavonul a politikától, utódja nem sokkal később az addigi belügyi szenátor, Christoph Ahlhaus lett.

Nem volna igazságos, ha von Beustot a 2021-es Armin Laschettel akarnánk összehasonlítani, jóllehet valóban vannak közös vonásaik: fontos választásokon képviselték csúcsjelöltként a CDU-t, de egyikük sem éppen szerencsés módon. S mindkettőjüknek ugyanaz az ellenfél jutott: Olaf Scholz.

Scholz nem áhítozott a szabad Hanza-város főpolgármesteri székére; akkortájt inkább az országos, illetve nemzetközi szintű politika vonzotta. Ám a hamburgi SPD-nek nagy szüksége volt rá az ellenzékben eltöltött hosszú évek és a belső botrányok után. Olaf Scholznak szinte könyörögtek, erre pedig ő a maga sajátos stílusában reagált: „Aki vezetést vár tőlem, az meg is kapja” – fogalmazott, amikor 2009-ben átvette a párt tartományi szervezetének vezetését és nekilátott a rendrakásnak. Scholz nem erőltette rá magát senkire: pártjától érkezett a megkeresés. Pontosan úgy, ahogy leginkább kedvére való. Országos szinten is mindig erre vágyott, egészen a 2021-es kancellárjelöltségéig.

De térjünk vissza Hamburgba, a 2011-es évbe, amely vízválasztónak tekinthető Olaf Scholz életét és pályafutását illetően. Az új főpolgármester, Christoph Ahlhaus ha nem is folyamatosan, de jó párszor hozott rossz döntéseket. A konzervatív-zöld koalíció, amely a maga nemében tartományi szinten példa nélkül állt, néhány hónappal Ahlhaus hivatalba lépése után szétesett, így Hamburgban új választásokat kellett kiírni. Olaf Scholz ezúttal, a 2008-as választásoktól eltérően, nem bújhatott el a feladat elől, de ez nem is állt szándékában. Vállalta a főpolgármester-jelöltséget, és az Ahlhausszal folytatott küzdelem során okkal remélhette, hogy ellenfele – mint tíz évvel később Armin Laschet – hibát hibára fog halmozni.

Míg Laschet esetében az okozott közfelháborodást, hogy az árvízi katasztrófa helyszínén nevetgélt, addig Ahlhausnál egy fénykép borzolta a kedélyeket, amely a Binnenalster tó partján álló, ötcsillagos Four Seasons hotel főúri pompával berendezett társalgójában készült, és egy előkelő német magazin hasábjain jelent meg. A képen a főpolgármester látható feleségével, Simonéval, akit Ahlhaus – nem túl szellemesen – a First Ladyből alkotott betűszóval Filának nevezett el. Ráadásul úgy tűnt, hogy a főpolgármester a Hanza-város visszafogottabb stílusával sem tud azonosulni. Az eset elsöprő médiavisszhangot keltett, a kampányban egyre több szó esett lényegtelen kérdésekről, a hivatalban lévő polgármester megjelenéséről („Csak nem Heidelbergből jött?”
9
), sőt végül csíkos pólója is közbeszéd tárgya lett.

Olaf Scholznak nem sokat kellett tennie annak érdekében, hogy talpig öltönyben és nyakkendőben vetélytársához képest felettébb komoly és kompetens benyomást keltsen. A 2011-es választási kampányban verhetetlen előnynek bizonyult mindaz, amire Berlinben csak fintorogtak, sőt valósággal kifiguráztak: beszédstílusa, a karizma hiánya, földhözragadt komolysága. A hamburgiak megelégelték a kisebb-nagyobb botrányokat, az Elbai Filharmónia tervezése és építése körüli gigantikus balfogások láttán pedig megbízható vezetőre vágytak. Scholz gyengéi egy csapásra erősségeknek bizonyultak, pusztán annyit kellett ígérnie a választóknak, hogy „rendesen fog kormányozni”.

A helyzet 2021-ből visszatekintve ugyanolyan ismerősnek tűnik, mint az a kérdés, amelyet a Tagesspiegel című lap tett fel Scholznak egy 2011 februárjában készített interjúban: „Fogalmazhatunk úgy, hogy Olaf Scholz mindenekelőtt a többi jelölt gyengeségeinek köszönheti pillanatnyi népszerűségét?”

A valóság az, hogy a 2011. február 20-án tartott hamburgi választásokat valószínűleg bármely SPD-jelöltnek sikerült volna megnyernie. Ez a kijelentés nem érvényes a 2021-es parlamenti választásokra, amelyek alkalmával Scholz, mint ismeretes, nem azért, hanem éppen annak ellenére győzedelmeskedett, hogy az SPD színeiben indult. Az ellenfelek gyengesége viszont mind akkor, mind most határozottan hozzájárult a győzelméhez.

Amikor a parlamenti választások előtt néhány héttel találkoztam vele Berlinben, és megkérdeztem, hogy érzi magát, csak ennyit válaszolt: „Olyan érzésem van, mint 2011-ben.” Ezt könnyen félre lehetett érteni, mivel Scholz 2011-ben abszolút többséggel nyerte meg a hamburgi választásokat. A kancellárjelölt másra gondolt: mint annak idején Hamburgban, 2021 nyárutóján is érezte, mennyire megváltozott a hangulat. A választókkal folytatott beszélgetésekben csakúgy, mint az újságírókkal való találkozások során. Ismerte ezt az érzést, mert megélte már egyszer, milyen egy frusztrált, nemrégiben még szétzilált párttal előlépni a semmiből, és nyerni. Ennyiben az első választási győzelme során szerzett tapasztalatoknak köszönhette könnyedségét, amely a parlamenti választásokat megelőző kampány véghajrájában alapvetően különböztette meg közvetlen versenytársaitól.

A 2011-es év más okból is fontos hatást gyakorolt Olaf Scholz fejlődésére: valószínűleg első ízben érezhette úgy, hogy minden fenntartás nélkül befogadták. Berlini évei alatt – képviselőként, majd az SPD főtitkáraként és végül szövetségi munkaügyi miniszterként – tisztelték a mélynél is mélyebb, részletekbe menő tudásáért, elkötelezett munkájáért, valamint azért, mert kész volt mindent, valóban mindent megtenni a politikáért. De szeretni nem szerették, mert olyan volt, amilyen: nehézkes, megközelíthetetlen, unalmas. Mindez azonban Hamburgban, abban a városban, amelyet lakói előszeretettel neveznek a világ legszebb városának, és ahol még olyan személyiségek is arról álmodnak, hogy egy szép napon díszpolgárrá avatják őket, mint Udo Lindenberg rockzenész (időközben egyébként sikerült is neki), eléggé megváltozott. Akit itt polgármesterré választanak, azt a polgároknak köszönhetően szokatlan megbecsülés és jóindulat fogja körülvenni. Olaf Scholz is részesült mindkettőből, különösen az első években, ez pedig sokat lendített rajta. Abban az életszakaszában, amelyre rálátásom van, soha nem szenvedett önbizalomhiányban – másképp bizonyára nem is törhetett volna olyan magasra, amilyen magasra Scholz törni akart, és nem járhatott volna sikerrel. Mindig is nagyszerű véleménnyel volt önmagáról, 2011-től pedig már mások is hasonlóképpen vélekedtek róla Hamburgban. Az életben először rendelkezett úgyszólván népszerűségi mutatóval, első ízben éreztették vele az emberek, hogy olyannak szeretik, amilyen. Mindebből a következő tanulságot vonta le: nem kell megjátszanom magam ahhoz, hogy sikeres legyek, nincs szükségem látványos show-elemekre. Egyszerűen mindenki másnál jobban kell kormányoznom.

7 Hamburg Szabad és Hanza-város önálló városállam és egyben tartomány Németországban. A városi képviselő-testület egyszersmind a tartomány parlamentje is. Németországban a tartományoknak saját tartományi kormánya van, amelynek vezetője a tartományi miniszterelnök. E testületnek Hamburgban az Első Polgármester (Erster Bürgermeister) vezette szenátus felel meg, tagjai a szenátorok (más tartományokban: miniszterek). Az Első Polgármester helyettese az általában szenátori funkciót is betöltő Második Polgármester. A könnyebb olvashatóság kedvéért a könyv eredeti német szövegéhez hasonlóan a magyar fordításban is a (fő)polgármester szót használjuk. (A ford.)

8 A Sylt sziget az utóbbi 15-20 évben a politikai és gazdasági elit kedvelt üdülőhelyévé vált, így a sziget gyakran a luxus és fényűzés szimbólumaként jelenik meg a közbeszédben. (A lektor)

9 Utalás Ahlhaus délnémet szülővárosára, valamint az Észak- és Dél-Németország közötti mentalitásbeli ellentétekkel kapcsolatos sztereotípiákra. (A ford.)

3

„Aki vezetést vár tőlem, az meg is kapja”

A Scholz-elv

Olaf Scholz kisdiákként két hangszeren tanult játszani: az egyik a sokak által kedvelt furulya volt, a másik pedig az oboa. Ezt csak azért említjük, mert kapóra jön azon fejezet elején, amelyben Scholzot mint vezetőt igyekszünk bemutatni. Ugyanis – ha hihetek kollégámnak, Joachim Mischke köztiszteletben álló hangversenykritikusnak – éppen az oboás feladata az, hogy megadja az „A” hangot a zenekarnak, amelyhez aztán a többiek hangolják saját hangszereiket. Nincs abban a megállapításban semmi új, hogy Olaf Scholz szeret hangadó szerepet játszani. Mindazok, akik figyelemmel kísérték a pályafutását, és látták, hogyan teljesít különböző szerepeiben – SPD-főtitkárként, miniszterként vagy polgármesterként –, olyan rendkívül öntudatos férfit ismerhettek meg benne, aki tudatában van hatalmának, és mindig pontos elképzelésekkel rendelkezik arról, hogy mit akar, és – ami talán még fontosabb –, hogy mit nem akar semmi szín alatt. Nemritkán emlegetik kritikával ezeket a tulajdonságait, egy alkalommal például a Die Zeit hetilap írt arról, hogy az „Olaf will das”, azaz „Olaf akarja így” jelentésű OWD rövidítést bevett fogalomként használták a hamburgi városházán. Ha azonban Scholznak pont azt vetnénk a szemére, hogy olyan autokrata, aki képes érvényesíteni az akaratát, az körülbelül olyan lenne, mint a Bayern München sztárcsatárját kritizálni, mert irgalmatlanul betalál a hálóba, valahányszor alkalom kínálkozik rá. Olaf Scholz sosem vált volna kancellárrá, ha ez nem állt volna szándékában, s nem lelné örömét abban, hogy ő mondja meg másoknak, mit és hogyan tegyenek, ha nem ő maga akarná meghatározni a politika irányelveit és irányait. Az SPD, a Zöldek és a Szabaddemokrata Párt (FDP) alkotta koalíció stabilitását és a következő parlamenti választásokig való fennmaradását illetően a döntő kérdés itt éppen az, hogy Scholz maga mellett másokat is enged-e érvényesülni.

Tudnunk kell ugyanis, hogy az új kancellár – apja elmondása szerint – már iskolás korában is tipikus okostojás volt. Nem mondhatnánk, hogy ez éppen kedves megfogalmazás, sőt inkább érezhetnénk rosszindulatúnak, de erről valójában szó sincs. Aki azt állítja, hogy Olaf Scholz okostojásként viselkedik, az csak a valóságot írja le. Scholz olyan mélységben és részletességgel ismeri ki magát mind politikai, mind szakmai kérdésekben, ahogy Németország-szerte csak kevesen. Ő az az aktakukac, akitől rettegnek a csupán referenseik gyors és felületes beszámolóira hagyatkozó döntéshozók. Scholz első kézből származó információkat akar, sokat olvas, ráadásul kész akár hosszú órákig is hallgatni olyan embereket, akiktől érzése szerint van mit tanulnia.

Aki leül vele tárgyalni, annak tudnia kell, hogy a kancellár maximálisan felkészült, felismeri és saját előnyére képes fordítani partnere minden szakmai gyengeségét. „Ha arra készülünk, hogy tárgyalóasztalhoz ülünk vele, jobb, ha alaposan kialusszuk magunkat, és ideális esetben a legapróbb részletekkel is tisztában vagyunk” – meséli Katharina Fegebank. „És az a minimum, hogy legyen elképzelésünk arról, mit szeretnénk elérni.” Fegebank 2015-ben lett Scholz alpolgármestere és hamburgi tudományokért felelős szenátor. Többek között ő tárgyalt Scholzcal a szociáldemokraták és zöldek koalíciós alkujáról is.

Nem volt könnyű dolga, mert Scholz előzőleg a tartományi választásokon ismét kis híján abszolút többséget szerzett. Az SPD-re leadott 45,6 százaléknyi szavazat egészen más tárgyalási pozíciót jelentett számára, mint a 2021-es szövetségi parlamenti választásokon szerzett 25,7 százalék. Ennek megfelelően zajlottak a megbeszélések a szociáldemokraták és a Hamburgban valamivel 12 százalék fölötti eredményt elérő Zöldek között. Scholz – a tőle nem is oly szokatlan rátartisággal – úgy fogalmazott, hogy az új szenátus nem más, mint az önálló kormányzás folytatása „zöld toldalékkal”. E kijelentés, amint fentebb láttuk, nem is járt messze az igazságtól, mégis bosszantotta Katharina Fegebankot. Amikor a szenátornő felszólította Scholzot, hogy tartózkodjon a „toldalék” kifejezés ismételt használatától, Scholz állítólag csak bólintott, és így felelt: „Most már nincs is rá szükségem.” Ez is jellemző rá. Tudja, hogy bizonyos mondatokat elég egyszer kimondania, mivel azok utána önálló életre kelnek.

Legismertebb ezek közül a következő: „Aki vezetést vár tőlem, az meg is kapja.”

E tekintetben pedig jobb, ha nincsenek illúziói se politikai ellenfeleinek, se szövetségeseinek: pontosan így is gondolja. Nem véletlen, hogy 2021-ben éppen Katharina Fegebank óva intette zöld párttársait az Olaf Scholzcal folytatandó koalíciós tárgyalásoktól, arról győzködve őket, hogy minél hosszabb ideig lebegtessék egy esetleges konzervatív-liberális-zöld kormány lehetőségét. „Olaf Scholz kemény tárgyalópartner” – nyilatkozta