Borítószöveg

A Cholera-naplóból megismert Gruber Georgina lánya és az Árvízi napló főszereplőjének, Gruber Vilmának az unokahúga, Mosonyi Karolina 1848 tavaszán egy tipikus tizenéves lány életét éli. Iskolába jár, rajong a színházért, az irodalomért, pletykál a barátnőivel, és olykor emiatt bajba is kerül.

Karolina naplót is ír, akárcsak annak idején édesanyja és nagynénje. Az első szerelem is megérinti ezekben a mozgalmas, lázas napokban, amikor a nagyvilágban és hazánkban sorra érkeznek a hihetetlen és egy fiatal lány számára rendkívül izgalmas hírek. Mindenki az újabb párizsi revolúcióról, a pozsonyi diétáról, majd az addig elképzelhetetlen bécsi forradalomról beszél, és egyre inkább nyilvánvalóvá válik, hogy a Pest-Budán sem kell sok a forradalmi szikra kipattanásához.

Márpedig ebből Mosonyi Karolina sem akar kimaradni! Ezért hallatlan dologra szánja el magát; megszökik otthonról, és elindul a Pilvax kávéházba, mert tudja, hogy a forradalmi ifjúság ott gyülekezik, és a szerelmét is megtalálhatja ott. Ami ezután következik, az a fiatal lány életének legnagyobb kalandja és egyúttal az ország történelmének egyik legjelentősebb napja lesz. Ahogyan főszereplőnk fogalmaz: „Vannak olyan események, amelyekben sűrűbbé válik az idő, és visszatekintve hosszabbnak érezzük, mint valójában voltak. Igen, ez a másfél nap egészen biztosan ilyen volt: évek sűrűsödtek bele.”

Kísérjük el Karolinát erre a kalandra Fábián Janka legújabb kisregényében, és járjuk végig a jól ismert helyszíneket, éljük át az eseményeket ezúttal egy fiatal lány szemszögéből nézve.

Első kiadás

© Fábián Janka, 2024

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © Magdalena Russocka
/ Trevillion Images

ISBN 978-963-604-422-0

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Nagyapáink és apáink,
Míg egy század elhaladt,
Nem tevének annyit, mint mink
Huszonnégy óra alatt.”

PETŐFI SÁNDOR: 15-dik március, 1848

Február 29-én, kedden

Különleges napra virradtunk ma! Nem ünnepnap ez, és mégis rendkívüli – László bácsikám „szökőnapnak” nevezte ma a reggelinél, amin Gyula unokaöcsém olyan jót nevetett, hogy kis híján leesett a székéről. Vilma néni bosszankodott is… nem győzi mindig szapulni Gyulát, amiért nem tud nyugton ülni a hátsó felén az étkezések közben, és erre tessék! A bácsikám úgy megnevettette, hogy a tejbe aprított kenyeret mind visszaköpte a bögréjébe!

– Ha nem teszem, bizony isten megfúltam volna – tiltakozott a fejmosást követően, és a bácsira nézett támogatást remélve. Ő azonban az újságjába temetkezett… láttam, hogy a keze megremegett, amiből arra következtettem, hogy ő is a visszafojtott nevetést igyekszik valamiképpen palástolni.

Szóval szökőnap… Bár a nénikém ellentmondott, szerinte 24-én van a szökőnap, de az bizonyos, hogy a mai dátum van csak négyévenként. Minthogy szökőév az idei, és ilyen csak minden negyedik évben fordult elő, tehát valóban ritka alkalom. Ritkább, mint az ünnepnapok, hiszen azok évente ismétlődnek. Én el is határoztam, hogy megünneplem ezt a napot azzal, hogy ma kezdem el a vadonatúj naplómat. Ezt a szép kis bőrkötésű, aranyozott szélű, illatos fehér papirossal készített könyvecskét Vilma nénémtől kaptam a nevem napjára, amely e hónap második napjára esik. Írt is pár biztató szót az elejére: „Drága Karolinámnak szeretettel neve napjára – csak szép szavak és boldogságos történések kerüljenek e könyvecskébe!”

Okkal kívánta nekem ezt, hiszen tudom, hogy Mama annak idején a szörnyű kolerajárvány alatt, Vilma néném pedig a harmincnyolcas árvíz idején kezdett el naplót írni, ami éppen tíz esztendeje tarolta le a városunkat. Mindkettejük naplóját olvastam már tavaly nyáron, amikor én is kedvet kaptam ahhoz, hogy hozzájuk hasonlóan megörökítsem a mindennapjaink folyását. Reméltem, hogy nekem nem kell majd olyan borzalmakról beszámolnom, mint őnekik… eddig reményeim be is teljesültek, ám amikor a napokban visszaolvastam az előző, 1847-es év eseményeit, megállapítottam, hogy bizony meglehetős unalmasan peregtek a hétköznapok – de még az ünnepek is. No, sebaj! Azért mostanra sikerült így is teleírnom az első könyvecskémet, amit még Papától kunyeráltam el… neki sok ilyen összefűzött ív papirosa van, amelyekre a receptjeit és az egyéb jegyzeteit írja. Szívesen adott is egyet, aminek én akkor mérhetetlenül megörültem. Most azonban ez a gyönyörű új könyvecske a hófehér oldalaival mintha csak arra várna, hogy valóban gyönyörű és emlékezetes napokat örökítsek meg benne.

Erre én azzal kezdem, hogy a szeleburdi Gyula kis híján megfúlt a tejbe aprított kenyértől!

Holott más is történt ám a reggelizőasztalnál! László bácsi, aki – mint említettem – a német újságja, a Wiener Zeitung mögé temetkezett, egyszer csak felkiáltott:

– Hah!

– Mi történt? – Vilma néni rögtön felkapta a fejét. A bácsikám gyakran olvasott fel nekünk a cikkekből, amelyeket érdekesnek ítélt, akár magyarul, akár németül. De ezúttal nem olvasta fel a hírt, hanem maga elé tette az újságot, és elkerekedett szemmel a nénire nézett.

– Párizsban kitört a revolúció! – mondta, majd nyomban megcsóválta a fejét. – Ej, ezek ott nem férnek a bőrükbe, kedvesem! Hányadik revolúció is ez bő ötven esztendő alatt?

– Mi az a revolúció? – kérdezte Andris, a nagyobbik unokaöcsém teli szájjal.

– Előbb nyeld le a falatot! – feddte meg a nénikém.

– Más néven forradalom – jelentettem ki büszkén, és a bácsikámra pillantottam némi elismerést remélve, ám ő a gondolataiba merült. – A franciák folyton fellázadnak valaki ellen – tettem hozzá. – A múlt század végén még a királyukat is lenyakazták… nemrég tanultuk az iskolában Vasvári tanár úrtól.

Andris a lenyakazást hallva elfintorította az orrát, de nem törődtem vele. Észrevettem ugyanis, hogy a néni lopva a bácsira pillant, aki felsóhajtott, és a szemét forgatta. Hát persze! Ekkor már tudtam, hogy kár volt megemlítenem Vasvári tanár úr nevét. De mit tehetnék, ha egyszer tényleg tőle hallottam a revolúcióról és arról, a franciák hogyan szabadultak meg a királyuktól egy emberöltővel ezelőtt. Azóta pedig még egy koronás főt elzavartak… már nem is emlékszem, hányadik Lajost,{1} annak az előző pórul jártnak a rokonát.

Neki legalább a feje a helyén maradt…

– Most ugyan mi a bajuk megint? – kérdezte a nénikém, mire a bácsi megvonta a vállát.

– Ki tudja? Arrafelé mindig találnak okot egy kis felfordulásra… – összehajtotta az újságot, és az asztalra tette, majd a kakukkos órára pillantott.

– Ejha! Jól elszaladt az idő… igyekeznünk kell. Rolli ma velem jön, a fiúkat pedig Mari is elkísérheti az iskolába.

Igaz is… nem hiszem, hogy rajtam kívül bárki is valaha elolvassa ezeket a sorokat, de ha mégis, ideje bemutatkoznom. A Rolli én volnék: Mosonyi Karolina, Andris és Gyula pedig az unokatestvéreim, Galambos László építészmérnök és Vilma nénikém fiai. A nagynéném lánykori neve Gruber Vilma. Az ő édesapjáé volt a régi, híres Gruber cukrászda odafent, a Várban. Annak a helyén áll most a szintén híres Gruber patika, Ignác bácsikám boltja, ahonnan mi is rendszeresen beszerezzük a gyógyszereket, kötszereket, tinktúrákat Papa orvosi ládájába és persze a házi patikánkba is. Az édesapám, Mosonyi Gáspár ugyanis körorvos a Vízivárosban. Én jelenleg a szemközti városban, Pesten lakom, a bácsikáméknál, mivel itt a közelben járok iskolába, Teleki Blanka leánynevelő intézetébe, bejárós növendékként. A hétvégéket szoktam otthon tölteni.

A családhoz tartoznak még Lujza néném és az ő családja. Édesanyám testvérei közül Vilma nénikémet kedvelem a legjobban, már csak azért is, mert ő a keresztanyám, és mivel neki nem született lánya, csak két fia, félig-meddig a saját lányának is tekint.

Ezt a csodálatos kis naplót is tőle kaptam.

De most már ideje nyugovóra térnem! Ha kíváncsiak rá, mi történt még a nap folyamán, hát el kell árulnom, hogy semmi különös – márpedig megfogadtam, hogy ebben a naplóban csak a valóban említésre méltó eseményeket fogom megörökíteni. Másképpen fogalmazva: unalmas egy nap volt a mai. Szökőnap, bah! Szürke, hideg, ködös és egyhangú. Szerencsére holnap már március lesz, a tavasz első napja!

Március 3-án, pénteken

Pár napig valóban nem vettem elő a naplót, hiszen megint nem történt semmi különös, ma azonban ez végre megváltozott. Este színházba megyünk! Velem madarat lehet fogatni – az utcán táncolva, pörögve-forogva jöttem végig, Mama folytonos helyreutasításait elengedve a fülem mellett. Ugyanis mindössze egyetlen órával ezelőtt még sejtelmem sem volt, hogy ilyen örömteli hírt kapunk.

Gyalogosan jöttünk fel a Várba kihasználva a szép napsütést. Uzsonnára voltunk hivatalosak Ignác bácsikámhoz és Frida nénikémhez, akiknek kissé patikaszagú szalonjában isteni habos kávét és krémes süteményt fogyasztottunk nagyapám egykori riválisának cukrászdájából. Frida néném sóhajtozva adta elő, hogy másnap színházi premierre volt jegyük, ahová egy baráti házaspárral mentek volna: Szigligeti Ede Párbaj, mint istenítélet című darabjára. A házaspár egyik tagja azonban megbetegedett, és így lemondták az estét, a jegyeket pedig átadták Ignác bácsiéknak, hogy helyettük találjanak más kísérőket. Frida néném rögtön édesanyámékra gondolt, Papa homloka azonban nyomban gondterhelten ráncolódott.

– Én sajnos ma este semmiképpen nem tudom szabaddá tenni magamat, kedvesem – mondta Mamához hajolva, és jelentőségteljesen a szemébe nézett. Mama pedig rögtön értette is a célzást. Ahogyan én is. Papa egyáltalán nem kedvelte a színházat, fárasztotta őt a „ripacskodás”, ahogyan a színjátszást nevezte, és gyakorta el is aludt előadás közben, kínos pillanatokat szerezve így mindnyájunknak.

De most egyéb oka is volt, és én erről is tudtam, mivel véletlenül meghallottam, amikor tegnap este Mamával a szalonunkban beszélgettek, és én, épp a konyhába igyekezve egy kis délutáni harapnivalóért, elmentem az ajtó előtt.

A Pozsonyban zajló diétára is eljutott a franciaországi események híre, és ennek hatására ott is csuda dolgok kezdtek történni. Az egyik követ, Kossuth Lajos, akit a hírek szerint világraszóló ékesszólással áldott meg a Mindenható, hosszas szónoklatban sorolta a magyar nemzet kéréseit és elvárásait az uralkodó felé. Ezeket állítólag írásban is eljuttatják Őfelségének… Hogy ebből mi lesz, senki sem tudja, de az egész ország forrong. Különösen az egyetemi ifjúság, és hát Papa egyetemén is mindenféle klubokat és társaságokat alapítanak a medikus hallgatók. Az egyik ilyen vitakör estjét ma tartják, és tudom, hogy Papa semmi pénzért sem hagyná ki!

Kivált nem holmi ripacskodásért.

Így aztán abban maradtak, hogy végül Mama és én tartok ma este a nagybátyámékkal a premierre, én pedig mérhetetlen boldogságomban nyomban felugrottam, és összecsókoltam Frida nénit, aki a jegyeinket tartotta a kezében.

– Jól van, ne olyan hevesen, te kis bohó – nevetett a fejét csóválva, majd Mamához fordult. – De drága Zsinim, Rolli nem túl fiatal még ehhez a darabhoz?

– Nem, dehogy! – kiáltottam, még mielőtt Mama megszólalhatott volna. – Sokszor voltam már színházban, nem igaz, édesanyám?

– Miért, miről szól ez a darab? – szólt közbe Papa.

– Azt nem tudhatjuk, hiszen ez lesz a premier – felelte Ignác bácsi bölcsen, majd rám kacsintott. – Nos, biztosan lesz benne párbaj, a címéből ítélve. Meg talán szerelem is… Rolli olyan fiatal lenne, hogy még nem hallhat szerelemről?

– Sokszor hallottam már szerelemről – válaszoltam duzzogva. – És olvastam is róla…

– Nocsak! – Ignác bácsi felhúzta a szemöldökét. – Csak olvastál? És hol?

– Elég ebből! – szakította félbe Mama a párbeszédet. – Rolli velünk jön, ha már így elbolondítottátok. Ha pedig a darab nem lesz elég ildomos a számára, akkor eljövünk az első felvonás után.

– Különben is – mormolta Papa furcsa félmosollyal az arcán. – Rolli igazán olyan érett teremtés… olykor az is megfordul a fejemben, hogy netán koraérett.

– Ez néha jellemző az idősebb gyermekekre – Frida néném ezt olyan magabiztosan nyilatkoztatta ki, mintha legalább tíz gyermeke lenne… noha egy sincs, legnagyobb bánatukra. – Közületek is mindig te voltál a komolyabb, a megfontoltabb, Vilma pedig a hebehurgyább – folytatta Mamára nézve. – Főleg miután szegény nagyanyátok elhalálozott.

– Igen, emlékszem – felelte Mama kissé szórakozottan. – Bár… Rollim és a kis Gazsi között nyilván nincsen olyan szoros kapcsolat, mintha mindketten lányok lennének!

– Vagy mindketten fiúk – Ignác bácsi jót kacagott a saját elmésségén, mire én elhúztam a számat. Még hogy én fiú! Más se hiányozna! Gazsi öcsém és a két kiállhatatlan unokatestvérem miatt még a barátnőimtől sem szeretem hallgatni, mikor fiúkról beszélgetnek. Bőven elég nekem az a három, akik otthon vannak!

A hazafelé tartó sétán azonban már meg is feledkeztem Ignác bácsi csipkelődéséról, és teljesen átadtam magam az örömnek. Színházba megyünk! Méghozzá premierre! Végre, végre!

{1} Valójában Lajos Fülöpöt, a „polgárkirályt”, aki XVI. Lajos unokatestvérének, Orléans-i Fülöpnek a fia volt (1830–1848).