Darrennek és Moxnek.

Minden, ami megtört, ide vezetett,

újra megtenném az egészet

és

Lori Cossettónak.

Nélküled nem vészeltem volna át,

örökké hálás leszek neked

1.

A Pike Place Market még egy átlagos napon is igazi turistamágnesnek számít. Ha ehhez még hozzávesszük azokat, akik az utolsó pillanatra hagyják az ünnepek előtti bevásárlást, meg a decemberben szinte ismeretlennek számító, rendkívül enyhe, napos hétvégi időjárás miatt ide látogatókat, máris Seattle legnyüzsgőbb kilencholdnyi területén találjuk magunkat egy szombat délutánon.

Marin már rég belegyömöszölte Sebastian dzsekijét az egyik bevásárlószatyrába, a kisfiú mégis teljesen megizzadt; apró kis keze állandóan kicsusszan az asszonyéból, valahányszor túl erősen rángatja meg, megpróbálva az általa kiválasztott irányba húzni az édesanyját.

– Nyalókát szeretnék, anyuci! – nyafogja immár másodjára. A fiú teljesen elfáradt; bevágta a durcit, és igazából már nagy szüksége lenne a délutáni szunyókálására. Az asszonynak azonban még be kell szereznie az utolsó karácsonyi ajándékot, mielőtt mehetnének. Marin igazán büszke magára, amiért mindenkinek tudatosan átgondolva, személyre szabottan vásárol. Négyéves kisfiát azonban teljesen hidegen hagyja a karácsonyi ajándékvadászat. Sebastian tudomása szerint a Mikulás hoz mindent a fa alá, így jelenleg csak némi édesség után vágyakozik.

– Még öt percet bírj csak ki, Sebby – kérleli az anyja elkeseredetten. – Utána veszünk neked valami finomat, oké? De addig jól kell viselkedned. Megegyeztünk?

Ez igazán korrekt alkunak tűnik; elég ahhoz, hogy kisfia felhagyjon a nyafogással. A vásárban áll egy cukrászda, amit igen jól ismernek; sokszor jártak már ott. Szemérmetlenül puccos egy hely; bár mindenféle édes finomságot készítenek itt, a legjobban mégis a kakaóbabból saját maguk által előállított csokoládéból alkotott kézműves francia krémes trüffelről ismert. Az üzlet bejárati oldalát Tiffany-kékre festették, a kirakatokon pedig elegáns, cikornyás aranyozott betűkkel áll kissé öntelten, hogy La Douceur Parisienne. Semmit sem lehet kapni ott négy zöldhasúnál kevesebbért, a Sebastian által vágyott óriás nyalóka pedig, amin azok a szivárványszínű csíkok örvénylenek, öt dollárba fáj.

Igen, képesek elkérni öt teljes dollárt egy darab nyalókáért. Marin teljes mértékben tisztában van azzal, hogy őrület ennyit kiadni érte. A kisfia védelmére szóljon, hogy neki még csak fogalma sem lenne arról, hogy van ilyesmi a világon, ha az anyja a korábbi bevásárlások során nem rángatta volna be oda csokiért; de mégis mit csináljon, ha egyszer olyan átkozottul finom? Az asszony szereti azzal nyugtatgatni magát, hogy semmi gond sincs azzal, ha időnként kényezteti a fiát ilyesmivel; meg amúgy is a La Douceur Parisienne mindent tisztán organikus nádcukorból és helyi őstermelőktől beszerzett méz felhasználásával készít. A férje, Derek viszont nem hajlandó elfogadni az érvelését. Úgy véli, a neje ezzel próbál mentséget találni arra, hogy miért csinál Sebastianból magához hasonló ínyencet.

A férfi azonban nincs itt velük; a First Avenue valamelyik sportbárjában élvezi a sörét a Huskies meccsének nézése közben, míg felesége kénytelen az utolsó ajándékvásárlást intézni a négyéves gyermekük társaságában, aki villámgyorsan képes fárasztóvá válni.

Rezegni kezd a mobil az asszony zsebében. Túl nagy a zsongás a piacon ahhoz, hogy hallhassa a csengést, de a vibrálást megérzi, így elengedi a fia kezét, hogy a készülékért nyúljon. Talán Derek az, hogy jelezze, vége a meccsnek. Marin rápillant a kijelzőre, de nem a férje hívja. Az utolsó, amihez most kedve van, az egy kis baráti csevej, azonban Sal keresi, szóval nem teheti meg, hogy nem veszi fel.

– Ne csatangolj el, Sebby – szól a fiára, miközben rábök a Hívás fogadása ikonra a képernyőn. – Halihó! – szól a készülékbe.

Beszorítja a mobilt a füle és a válla közé; egy pillanatra felmerül benne, hogy milyen jól jönne, ha lenne egy AirPods-a az ilyen alkalmakra, aztán emlékezteti magát, hogy nem kíván az olyan idióta szülők közé tartozni, akik mindenhova fülhallgatóval rohangásznak.

– Minden rendben? Anyukád jól van? – kérdi, és megint megragadja Sebastian kezét, miközben hallgatja legrégebbi barátja beszámolóját a stresszes reggeléről. Sal édesanyja egy csípőműtét után lábadozik éppen. Valaki nekimegy Marinnak, és lesodorja a ridiküljét meg a bevásárlószatyrát a válláról. A nő lesújtó pillantást vet az ismeretlen hátára; az illető bocsánatkérés nélkül siet a dolgára. Tipikus turista.

– Tedd le a telefont, anyuci – rángatja meg Sebastian a kezét; hangja kezd egyre nyafogósabbá válni. – Nyalókát ígértél! Azt a nagy szivárványosat.

– Mit mondtam, Sebby? Azt, hogy légy türelemmel. Van előtte még egy kis dolgunk. Bocsi, Sal – fordul vissza a mobiljához az asszony –, visszahívhatnálak később? Vásárolunk éppen, és valami őrület, ami itt van.

Marin visszacsúsztatja telefonját a zsebébe, aztán ismét emlékezteti a kisfiát, hogy miben egyeztek meg. Ez a megállapodósdi viszonylag újdonságnak számít közöttük. Akkor kezdődött, amikor Sebastian néhány hónappal ezelőtt nem volt hajlandó fürödni menni.

– Ha jössz pancsolni, akkor plusz egy esti mesét mondok – ígérte akkor a nő, és ez bevált. Mindketten jól jártak vele. Azóta zökkenőmentesebben zajlik a fürdetés, ami után a nő a saját gyerekkora kedvenc meséiből olvas fel a fiúnak, akinek édes illatú haját ott érzi ilyenkor az arca mellett. Egymást váltogatja A bajkeverő majom és a Jó éjt, Hold története. Az asszony kedvenc napi programja lett az esti szertartás, és már most retteg a naptól, amikor a fia nem lesz már hajlandó hozzábújni, és inkább egymagában akarja olvasni a saját könyveit az ágyában.

Most azonban Sebastian nyugodtan fogadja, amikor közli vele, hogy előfordulhat, hogy egyáltalán nem kap nyalókát, ha még egyszer nyafogni kezd. Marin ugyanolyan fáradt, és legalább annyira melege van, mint a kisfiának, amihez hozzájön még az éhsége és az erős koffeinhiánya is. Azonban nincs még itt az ideje a torkoskodásnak és a kávézásnak. A találkájuk Derekkel az univerzum legrégebbi Starbucksában van megbeszélve, ami közvetlenül a cukrászda mellett áll. Addig azonban egyikőjük sem kényeztetheti az ízlelőbimbóit, amíg nincs beszerezve az utolsó ajándék is.

Sadie, az asszony belvárosi szalonjának üzletvezetője az utolsó a listán. A lány hat hónapos terhes, és eléggé pedzegeti, hogy esetleg otthagyja a munkát, hogy teljes állású anyuka lehessen. Bár Marin tiszteletben tartja minden nő döntését, hogy azt tegye, ami a legjobb neki és a családjának, nagyon nem szeretné elveszíteni az üzletvezetőjét. Sadie egyszer említette, hogy látott egy első kiadást a Nyúl Péter és barátaiból Beatrix Pottertől a piac alsó szintjén található antikváriumban. Ha senki sem vette még meg, akkor tökéletes ajándék lesz neki. A lány már tíz éve kiváló alkalmazottja, megérdemel valami igazán különlegeset. Ráadásul ez talán emlékezteti majd Sadie-t, hogy mennyire is imádnivaló a főnöke meg a munkája, és akár még úgy is dönthet, hogy visszatér a szülési szabadság után.

Sebastian újra rángatni kezdi a kezét, a nő azonban vasmarokkal fogja, miközben az antikvárium felé terelgeti a fiút, ahol nagy megkönnyebbülésére kiderül, hogy még nem adták el azt az első kiadást a könyvből. A kassza felé tartva sikerül a kosarába csúsztatnia néhány mesekönyvet a Franklin, a teknős sorozatból. Amint elindulnak visszafelé az utcaszintre, ismét rezeg egyet a telefonja. Ez alkalommal üzenete érkezett.

VÉGE A MECCSNEK – áll benne. Derek küldte, hála az égnek. Igazán jól jönne már a férfi segítsége. – Elindultam. Merre vagytok?

Marin érzi, ahogy Sebastian ragacsos apró ujjai kicsusszannak az övéi közül. Ami nem is baj, mert mindkét kezére szüksége van a válaszüzenet megírásához. A kisfia amúgy is itt van közvetlenül mellette, ahogy most az egyszer lépést tart az anyja fürge tempójával; keze hozzásimul Marin lábához, ahogy sokkal gyorsabban kezdenek haladni a cukrászda irányába. Az ígéret szép szó, bár az is igaz, hogy a szájában olvadozó csokis-málnás trüffel gondolata megkönnyíti, hogy betartsa.

A puccos cukrászdába tartunk – írja vissza a férjének. – Aztán megyünk a Starbucksba. Kérsz te is valamit?

– Tacót – jön rögtön a válasz Derektől. – Majd’ éhen halok. Nem találkozunk inkább a büfékocsinál?

Marin elfintorodik a szöveget olvasva. Nem valami nagy rajongója az utcai árusoknál kapható tacóknak, vagy úgy általában bármelyik gyorskajának. Amikor utoljára itt tacóztak, jól elcsapta a gyomrát.

No bueno – üzeni vissza. – Miért nem állunk meg inkább Fénixnél hazafelé menet, és kapunk be néhány pulled pork szendvicset? Abban sokkal finomabb husi van.

Én MOST halok éhen! – jön rögtön a férjétől. – Ennem kell valamit, vagy itt helyben felfordulok. És este amúgy is még finomabb husit kapsz tőlem, édesem, ha jól viselkedsz.

Marin erre csak a szemét tudja forgatni. A barátnői folyton arról panaszkodnak, hogy a férjük sosem csapja már nekik a szelet úgy, mint régen. Erre az övé meg képtelen abbahagyni.

Oké – válaszolja. – Vedd meg a zsíros tacódat, de jössz nekem eggyel, nagyfiú.

Oksa, tök jó, mert igazándiból már be is álltam a sorba – írja a férje, egy mosolygós fejecskével a mondat végén. – Pár perc, és ott vagyok. Viszek Babócának egy kis churrót.

Az asszony épp azon van, hogy megvétózza a cukros édességet, amikor ráeszmél, hogy Sebastian már nem simul a lábához. Felnéz a mobilja képernyőjéből, és megigazgatja a táskáját, ami percről percre egyre nehezebbnek tűnik. Aztán ismét lepillant, majd körbekapja a tekintetét.

– Sebby! Sebastian! – kiáltja.

Sehol nem látja a közelben a fiát. Reflexszerűen megtorpan, mire valaki hátulról nekiütközik.

– Utálom, amikor az emberek csak úgy megállnak – morogja oda a férfi a párjának, majd a kelleténél hangosabban fújtatva kikerüli az asszonyt.

Marin nem törődik vele. A fiának nyoma sincs; elönti a pánik. Nyakát nyújtogatva végignéz a helyiek és a turisták tömege felett. Úgy tűnik, mintha falkákban lepték volna el az egész piacot. Sebastian nem mehetett messzire. Ide-oda cikázik az asszony szeme, hátha észreveszi valahol a fiúcska sötét haját, ami színében és jellegében teljesen hasonlatos az övéhez. A fiú barna és fehér színű, rénszarvasos pulóvert visel, amit a szalon egyik régi törzsvendége kötött neki ajándékba, és amiért annyira odáig van, hogy ezen a héten szinte minden áldott nap csak azt volt hajlandó felvenni. Imádnivalóan néz ki a pulcsi, rajta a gombokkal jelképezett orr és szemek felett kiálló, műszörméből készült aranyos kis fülecskékkel.

Sehol sem látja. Sehol sincs a rénszarvas, ahogy Sebastian sem.

Egyre durvábban löki félre a járókelőket az útjából. Ide-oda forog, miközben a ridikülje, a kettőjük kabátja és a megtömött szatyra egyre súlyosabban nehezedik a vállára.

– Sebastian! Sebastian! – kiáltja újra meg újra a kisfiú nevét.

Néhány vásárlónak feltűnik a viselkedése, de a legtöbbjük csak sandán rápillant, mielőtt továbbmenne. A piacon szokatlanul nagy tömeg hömpölyög; akkora a zűrzavar, hogy Marin alig hallja a saját gondolatait. Akarata ellenére a halpult felé sodródik, ahol három nagydarab árus véres kötényben ugratja egymást azok örömére, akik azért verődtek össze, hogy azt figyeljék, a három férfi miként dobálgatja labdaként a friss lazacokat.

– Sebastian! – a nőn teljesen eluralkodik a pánik. A mobilja újra rezeg a kezében. Derek az, aki sorra került a büfékocsinál, és még egyszer az iránt érdeklődik, hogy a neje kér-e valamit. Az üzenettől még idegesebb lesz. Neki most nem egy kurva taco, hanem a fia kell!

– Sebastian! – sikoltja torkaszakadtából. A pánikból lassan hisztériába csap át, és bizonyára kezd teljesen őrültnek látszani, mivel a járókelők aggodalommal vegyes félelemmel pillantanak rá.

– Valami baj van, drágám? – lép oda hozzá egy őszes, tökéletes frizurájú idősebb nő. – Eltűnt a kisfia?

– Igen. Sebastiannak hívják, négyéves, ilyen magas, barna haja van, és rénszarvasos pulcsit visel. – Marin mindezt egy szuszra hadarja el. Muszáj mély levegőt vennie és lenyugodnia, mert hisztériázással nem sokra megy. Amúgy is valószínűleg ostobaság pánikba esnie. Egy felkapott termelői piacon vannak, ami vonzza a turistákat, és amit biztonsági szolgálat felügyel. Plusz nyakukon van a karácsony, és nem létezik, hogy valaki pont ilyenkor raboljon el egy kisgyereket. Sebastian bizonyára csak elkószált egy kicsit; valaki mindjárt visszahozza, amit az asszony zavartan megköszön majd, és szenvedélyesen megöleli a kisfiát. Aztán lehajol hozzá, és szigorú hangon kiselőadást tart neki arról, hogy mindig ott maradjon, ahonnan látja az anyját, ugyanis, ha Sebastian nem látja őt, akkor ő sem láthatja a fiút. Sebby kerek kis arca erre elkámpicsorodik majd, mert a kiváltó októl függetlenül a kisfiú mindig zaklatott lesz, ha az anyja is az. Marin akkor csókokkal árasztja el, és elmagyarázza neki, hogy nyilvános helyen mindig a közelében kell maradnia, mert nagyon fontos, hogy mindig biztonságban legyen. Utána megnyugtatja, hogy nincsen semmi baj, amit újabb puszik követnek, és persze megveszi azt a nyalókát is, ha már megígérte neki. Később pedig, amikor már biztonságban otthon vannak, ágyba dugja a fiút, és miután álomba szenderült, elmeséli Dereknek, hogy mennyire meg volt rémülve; hogy milyen iszonyatosan rettegett az alatt a néhány perc alatt, míg fogalma sem volt, hol lehet a kisfia. Akkor a férjén lesz a sor, hogy megnyugtassa, és emlékeztesse, hogy végül minden jóra fordult.

Mert minden rendben lesz. Elő fog kerülni a kisfia. Persze, hogy elő fog kerülni.

Fogja a mobilját, és megcsörgeti a férjét. Az az alig egy perc, míg a férfi felveszi, elég ahhoz, hogy teljesen összeomoljon.

– Sebastian eltűnt! – kiáltja a készülékbe. Hangja háromszor hangosabb, és fél oktávval magasabb, mint normális körülmények között. – Elvesztettem.

– Tessék? – kérdi Derek döbbenten. Jól ismeri a neje hanglejtéseit ahhoz, hogy tudja, nem viccel.

– Sebastiannak nyoma veszett.

– Merre vagy? – tudakolja a férfi, mire az asszony körbepillant, és tudatosul benne, hogy megint arrébb sodródott a tömegben a halárusok mellől. A piac bejáratához került az ikonikus, neonfényben úszó üdvözlő felirat alá.

– A malacnál – mondja a telefonba, tudván, hogy a férje meg fogja érteni, hogy melyik népszerű szoborra gondol.

– Ne mozdulj egy tapodtat sem, mindjárt ott vagyok.

A segítőkész idős hölgyhöz időközben csatlakozik még kettő különböző életkorú, aggódó nő, valamint az egyikük férje, akit aztán elküldenek, hogy értesítse a biztonságiakat. Derek néhány perccel később bukkan fel; majd’ kiköpi a tüdejét, ugyanis végig rohanva tette meg a távot a piac másik végétől. Elég egyetlen pillantást vetnie a feleségére, ahogy ott áll Sebastian nélkül, és rögtön elfelhősödik a tekintete. Olyan, mintha azt hitte volna, hogy mire ideér, minden rendeződik, és neki nem lesz más dolga, mint nyugtatgatnia a riadt, de megkönnyebbült feleségét és a riadt, bőgő kisfiát. Ebben már kifejezetten profinak számít. Azonban se síró kisgyerek, sem megkönnyebbült feleség nem fogadja itt, amitől egy pillanatra teljesen lefagy; fogalma sincs, hogyan kezelje a helyzetet.

– Mi a kurva élet, Marin? – támad a nőnek. – Mit műveltél?

A férfi rosszul megválasztott szavai sokkal vádaskodóbbnak hangzanak, mint amilyennek valószínűleg szánta. Az asszony összerezzen, ahogy a lelkébe marnak; biztos benne, hogy örökké kísérteni fogják.

Mit művelt? Azt, hogy elvesztette a fiukat. Hajlandó az egészért vállalni a felelősséget, és mindenkitől milliószor bocsánatot kérni, amint Sebastian előkerül. Mert elő fog kerülni; egyszerűen muszáj megtalálniuk. És amikor újra itt van velük biztonságban a karjaiban, akkor Marin komplett idiótának fogja érezni magát.

Kétségbeesetten vágyik arra, hogy annak érezhesse magát.

– Itt volt mellettem; éppen csak elengedtem a kezét, hogy visszaírjak neked, mire a következő pillanatban már nem láttam sehol. – Az asszonyon most már teljesen kitört a hisztéria, a járókelők meg már nemcsak megbámulják, hanem meg is állnak, és felajánlják a segítségüket; azt kérdezgetik, hogyan néz ki az elcsatangolt gyermek.

Két, szürke egyenruhába öltözött biztonsági őr érkezik a segítőkész férjjel, aki már elő is adta nekik, hogy egy rókapulcsis kisfiút keresnek.

– Nem rókapulcsis! – teremti le a nő dühösen, de láthatólag senki sem törődik vele. – Rénszarvasos. Barna és fehér színű, fekete gombokkal a szemeknek, és…

– Van fotója a fiúról benne? – kérdi az egyik biztonsági őr, mire az asszonynak minden erejére szüksége van ahhoz, hogy ne üvöltse le a fejét a hülye kérdés miatt. Egyrészt hány négyéves gyerek lehet ezen a piacon pontosan ugyanilyen kézzel kötött pulcsiban? Másrészt persze, hogy van ilyen képe a fiáról, elvégre az ő gyereke, és a mobilja tömve van róla készült fényképekkel.

Elveszik tőle a telefont, és körbeadják.

Azonban Sebastian nem kerül elő.

Tíz perccel később megérkezik a rendőrség is.

Ők sem találják.

Két órával később, miután a seattle-i kapitányság nyomozói átfésülték az összes biztonsági kamera felvételét, Marin a férjével döbbenten és hitetlenkedve nézi egy monitoron a videót, amiben egy rénszarvasos pulcsiba öltözött fiúcska elhagyja a piac területét egy idegen kezét fogva, akinek nem lehet jól kivenni a homályos ábrázatát. A föld alatti parkolóhoz legközelebb eső ajtón át tűnnek el, de ez még nem jelenti azt, hogy ténylegesen oda is tartottak. Sebastian pont egy olyan szivárványos nyalókát tart a szabad kezében, amit az édesanyja vett volna neki, ha esélye adódik rá. Az idegen, akitől kapta, tetőtől talpig Mikulás-jelmezbe öltözött, fekete csizmástul, sűrű szemöldököstül és fehér szakállastul. A kamera olyan szögből vette, hogy lehetetlen kivenni az arcát. Még azt sem lehet megmondani, hogy nőről vagy férfiról van-e szó.

Marin képtelen felfogni, amit lát, ezért újra és újra lejátszatja a felvételt, miközben hunyorogva nézi a képernyőt, mintha így többet láthatna, mint amit mutat. A videó folyamatosan vibrál, és szaggatott; olyan, mintha szürke szemcsés állóképek gyűjteménye lenne egy rendes videófelvétel helyett. Valahányszor újra nézi, majd’ megszakad a szíve, amikor a fiuk eltűnik a képből. Egyik pillanatban még látszik, ahogy éppen átlépi a kijárat küszöbét, a következőben pedig már csak hűlt helye van.

Ott van. Eltűnik. Újrajátszás. Ott van. Eltűnik.

A háta mögött a férje idegesen föl-alá járkál, emelt hangon beszél a biztonságiakkal és a nyomozókkal. A mondanivalójából csak néhány szó szűrődik át az asszony agyáig a fejében visító sikolyon keresztül: elrabolták, elvitték, Amber Alert-rendszer{1}, FBI. Úgy tűnik, képtelen elfogadni, hogy ez tényleg megtörtént. Olyan, mintha valaki mással esett volna meg. Mintha csak egy film jelenete lenne.

Valaki Mikulásnak öltözve elrabolta a kisfiát. Előre megfontoltan, szántszándékkal.

Annak ellenére, hogy a felvétel fekete-fehér és nagyon életlen, az tökéletesen látszik rajta, hogy Sebastiant nem kényszerítették. Nem tűnik ijedtnek. Jókedvű, elvégre az egyik kezében ott az ötdolláros nyalókája, míg a másikat maga a Mikulás fogja. A La Douceur Parisienne eladói leellenőrizték a rendszerükben, így kiderült, hogy aznap hét ilyen édességet adtak el, de nem emlékeztek senkire, aki Mikulásnak öltözve tért volna be hozzájuk, a kis üzletükben pedig nincsen biztonsági kamera. Az egyetlen kamera, ami a föld alatti parkolóra irányul, amerre Sebastian és az elrablója feltételezhetően ment, az utca túloldalán található, és abból a szögből csak a távozó autók oldalát veszi messziről, a rendszámtáblák egyáltalán nem látszanak. Ötvennégy jármű hagyta el ott a piacot a Sebastian elrablása utáni órában, a rendőrség pedig képtelen bármelyiket is lenyomozni.

A rendelkezésükre álló felvételen lévő időbélyeg azt mutatja, hogy csupán négy perc telt el aközött, hogy a fiúcska az idegennel távozik, és hogy az édesanyja észrevette az eltűnését. A piac biztonsági szolgálata ennyi idő alatt még értesítve sem lett.

Négy perc. Mindössze ennyi kell egy kisgyerek elrablásához.

Elég hozzá egy nyalóka, egy Mikulás-öltözék, és kétszáznegyven másodperc.

Első rész

* * *

Tizenöt hónappal később

Listen, are you breathing just a little, and calling it a life?{2}

Mary Oliver

2.

Állítólag, ha egy Sebastian korabeli kisgyerek nem kerül elő huszonnégy órán belül az eltűnése után, akkor nagy az esély rá, hogy soha nem is fog.

Ez az első gondolat, ami Marin Machado eszébe jut minden egyes reggelen, amikor felébred.

A második, hogy vajon ma jött-e el a nap, amikor végez magával.

Néha a két gondolat semmivé foszlik, mire kitápászkodik az ágyából, és beáll a zuhany alá. Utolsó maradványukat is elmossa a zuhanyrózsából ömlő vízzuhatag. Néha addigra enyésznek el, amikor végez a reggeli kávézásával, és beül a kocsiba, hogy munkába induljon. Néha azonban vele maradnak egész nap; halk suttogásként, baljóslatú felhőként gomolyognak az elméjében, amolyan elnyomhatatlan háttérzajként. Az ilyen napokon lehet, hogy a külső szemlélő számára normálisnak tűnik. Csak egy átlagos nőnek, aki átlagos beszélgetéseket folytat a körülötte lévőkkel. A fejében azonban egy teljesen másmilyen párbeszéd zajlik olyankor.

Pont ilyen napja volt a múltkor is. Egy olyan rózsaszín Chanel ingruhában jelent meg a belvárosi szalonjában, amire a gardróbja hátuljában akadt rá; még mindig ott lógott a nejlonzsákban, amiben elhozták a tisztítóból. Az asszony elképesztően jól nézett ki, amikor besétált benne, amit a kifogástalan stílusérzékkel megáldott szöszke recepciós lány rögtön észre is vett.

– Jó reggelt, Marin – kiáltott fel Veronique ragyogó mosollyal. – Milyen gyönyörű ma! Csak úgy sugárzik.

– Köszönöm. Én is így érzem – viszonozta a lány mosolyát, miközben átsétált az elegáns fogadótermen a szalon hátsó részében elhelyezkedő irodája felé. – Milyen napunk lesz ma?

– Teljesen be vagyunk táblázva – csiripelte a recepciós olyan vidám hangon, ami azok sajátja, akik reggel vannak igazán elemükben.

Marin biccentett, és újra elmosolyodva továbbment az irodája irányába, miközben a feje zúgott a gondolatoktól: Talán a mai nap lesz az. Fogom a nagyollót, de nem azt az újat, amelyikkel tavaly nyáron Scarlett Johanssonon dolgoztam, hanem a régit, amit J.Lo hajánál használtam (azt, amelynek mindig is a legjobb fogása volt), aztán belevágom a nyakamba, egyenesen oda, ahol az ütőeremet látom pulzálni. A fürdőszobatükör előtt csinálom, hogy semmiképpen se csesszem el. Igen, határozottan a fürdőszoba a legjobb rá, azt tudják a legkönnyebben feltakarítani utánam. A padlócsempe palából van, a fuga sötét színű, nem nagyon látszanak majd rajta a vérfoltok.

Persze nem tette meg aznap.

Azonban elgondolkodott rajta. Ahogy minden egyes reggelen azt teszi. Ahogy a legtöbb estén. Időnként délután is.

A ma reggel azonban, hála az égnek, a jobbak közé tartozik, és a sötét gondolatok, melyek az ébredés pillanatában letámadták, lassan kezdenek semmivé foszlani. Nyomuk sincs, mire megszólal az ébresztő. Felkapcsolja az olvasólámpát, és elfintorodik a száját betöltő kellemetlen íztől, amit a lefekvés előtt elfogyasztott teljes üveg vörösbor hagyott. Kortyol egy nagyot az éjjeliszekrényen tartott pohár vízből; kiöblögeti vele a száját, majd kihúzza a mobiljából a töltőt.

Élsz még? – olvassa el az egyetlen beérkezett új üzenetet.

Persze, hogy Sal az a szokásos szövegével, amit minden egyes reggel elküld neki, ha addig nem hall a nőről. Bárki más esetében egy ilyen üzenet talán érzéketlennek tűnne, de most Salről van szó. Régóta ismerik egymást, és mindkettőjüknek ugyanolyan akasztófahumora van. Ráadásul hálás lehet, hogy legalább egy olyan ember akad az életében, aki nem érzi szükségét annak, hogy lábujjhegyen járkáljon körülötte, nehogy belegyalogoljon az érzékeny lelkivilágába. Marin abban is meglehetősen biztos, hogy a férfi az egyetlen ember e földtekén, aki titokban nem tartja őt pocsék anyának.

Marin zsibbadt ujjakkal pötyögi a válaszát, álmos szemével képtelen fókuszálni, feje lüktet a másnaposságtól.

Éppen csak – írja vissza. Mindig ezt szokta válaszolni. Rövid szöveg, de a férfi megelégszik ennyivel. Az esti lefekvés környékén ismét rákérdez majd. Sal tökéletesen tudja, hogy a reggelek és az esték a legrettenetesebbek a nő számára, amikor a legkevésbé képes megbirkózni azzal, amivé az élete vált.

Az ágy mellette üresen árválkodik. A párna érintetlen, ahogyan a lepedő is. Derek nem aludt otthon az éjjel. Megint vidékre ment, üzleti útra; az asszonynak fogalma sincs, mikor jön haza. A férje elfelejtette említeni a tegnapi induláskor, neki meg nem jutott eszébe rákérdezni.

Négyszáznyolcvanöt nap telt el Sebastian elrablása óta.

Ez négyszáznyolcvanöt estét jelent, amikor nem fürdethette meg a fiát, nem adhatott rá tiszta pizsamát, nem takargathatta be az ágyában, és nem olvashatta fel neki a Jó éjt, Holdat. Négyszáznyolcvanöt reggelen ébredt egy néma házban, ahonnan hiányzik a nevetés és a vidám futkározás zaja. Senki sem kiabál neki azóta a folyosóról nyíló fürdőszoba felől, hogy segítsen megtörölni a fenekét. Bár a fiúcska teljesen szobatiszta, csak négyéves volt az elrablásakor; még tanulgatja az alapvető higiéniával kapcsolatos tudnivalókat.

Négyszáznyolcvanöt napnyi rémálom.

Marint elfogja a pánik. Rászán egy percet, hogy elvégezze a terapeutája által tanított légzőgyakorlatokat, amiket addig csinál, míg túl nem jut a legrosszabb pillanatokon, és újra képes tenni a dolgát. Soha semmi nem lesz már többé olyan, mint azelőtt, de legalább profibb módon tud színlelni, mint régebben. Általában már nem hozza rá a frászt másokra a viselkedésével. Már négy hónapja, hogy újra dolgozni jár. A munka mindennapi rutinja jót tesz neki; kiszabadul vele otthonról, keretet ad a napjának, és lefoglalja annyira, hogy addig se Sebastian hiányán kattogjon az agya.

Ahogy átlendíti a lábát az ágy szélén, összerezzen a halántékába hasító éles fájdalomtól. Lenyeli a nyugtatóját egy multivitamin-tabletta kíséretében a langyos víz maradékával, majd öt perc múlva beáll a zuhany alá. Negyvenöt perccel később teljesen felöltözve, kisminkelve, frissen mosott és beszárított hajjal kerül elő a fürdőszobából. Mindjárt jobban érzi magát. Nem jól, elvégre a gyermeke még mindig nem került elő, plusz teljes mértékig az ő hibája, hogy egyáltalán eltűnt, azonban mégis vannak pillanatok, amikor úgy érzi, hogy nem akarja elnyelni egy sötét szakadék. Ez is azok közé tartozik. Apró kis győzelemként könyveli el.

A nap gyorsan telik. Négy hajvágás, egy kettős hajfestés és egy balayage után céges megbeszélést tartanak, amin Marin is részt vesz, azonban Sadie vezeti. A lányt rögtön a szülése után előléptette a helyettesének, ami mellé természetesen jelentős fizetésemelés is járt, és most ő az, aki mind a három szalon napi működését irányítja. Marin még Sebastian eltűnése előtt is alig tudott volna megbirkózni Sadie elvesztésével, utána meg teljesen elviselhetetlen lett volna számára annak még a gondolata is. A történtek után bezárkózott a házba, hogy összeomolhasson, amit meg is tett egy teljes éven át, míg Derek és a terapeutája azt nem javasolták, hogy ideje most már visszatérnie a munkájához.

A háttérből még mindig Marin felügyel mindent, elvégre a cég az övé, ellenben a legtöbb idejét a szalonban tölti; egy válogatott, jól megszokott ügyfélkör tagjainak vagdossa és festi a haját, akiket cégen belül, maguk közt csak VIP vendégeknek becéznek. Mindegyikük elképesztően gazdag; jó pár kisebb híresség is akad közöttük. Képesek hatszáz dollárt leperkálni egyetlen óráért, hogy maga Marin Machado a Marin Machado Salon & Spaból csinálja meg a frizurájukat.

Ugyanis volt idő, amikor számított valakinek. A munkái visszaköszöntek a Vogue, az Allure és a Marie Claire lapjairól. Valaha menő dolog volt Marin Machadónak lennie. Ha bárki ráguglizott a nevére, rögtön a három leghíresebb Jennifer, vagyis Lopez, Lawrence és Aniston fotói bukkantak fel, akiknek a frizuráján személyesen dolgozott. Manapság azonban a munkásságával kapcsolatos írásokat elnyomják a Sebastian eltűnéséről szóló híradások; a nagy erőkkel folytatott nyomozás, ami nem vezetett sehova; a vádaskodások, miszerint ő és Derek azért részesült ilyen különleges eljárásban a rendőrség részéről, mert a férje is valakinek számít, meg azért, mert egy tehetős házaspárról van szó kiváló kapcsolatokkal, sőt még a rendőrfőnöknővel is jó barátságot ápolnak. Ez utóbbi azért alapos túlzás volt, hiszen alig ismerték azon kívül, hogy találkoztak néhány jótékonysági rendezvényen az évek során. Ezekhez hozzájöttek még a Marin öngyilkossági kísérletéről szóló pletykák.

Mostanra elrettentő példa lett belőle.

Sadie ötlete volt, hogy az asszony újra fodrászkodni kezdjen. Jót tesz neki. Olyasmi, amit örömmel csinál, és nincs a világon más hely, ahol annyira önmaga lehetne, mint amikor ott áll a fodrászszék mögött, kikeveri a színeket, festi a hajakat, és csattogtatja az ollóját. A fodrászmesterséghez tökéletes kézügyesség és kémiai ismeretek szükségeltetnek, ő pedig mindkettőben kiváló.

A székben jelenleg egy régi kuncsaftja, Aurora foglal helyet, aki a Seattle Mariners egyik visszavonult csatárjának a neje. A nő természetes barna haja őszül, ezért már részt vett néhány kezelésen, hogy kiszőkíttesse. Arcát keretező platinaszőke melírozott frizurát szeretne, ami úgy néz ki, mintha a szél fújta volna hullámosra; a haja azonban alapvetően száraz, finom szálú és elöregedett. Marin úgy döntött, hogy kézi festéssel viszi fel a melírt, kötés újraépítővel kevert alacsony hatásfokú fehérítőt használva. Amikor a nő haja olyan halványsárga árnyalatra világosodik, mint a banánhéj belseje (amihez tíz, de akár huszonöt perc is szükséges lehet, száz különböző tényezőtől függően), akkor Marin leöblíti, majd lila festéket fog alkalmazni, amit nem hagy fenn három percnél tovább, hogy így létrehozza azt a tökéletes platinaszőke árnyalatot, amire a vendége annyira vágyik.

Bonyolult módszer, de olyasmi, amit Marin irányít. Rendkívül fontos tud lenni számára, hogy olyan tevékenységeket végezzen, amelyeknek jól ismeri az eredményét. Amikor visszajött dolgozni, az első héten rájött, hogy jobban tette volna, ha hamarabb visszatér a szalonba, és nem a terápiára járásra vesztegette volna az időt.

– Nos, milyen lett? – kérdi végül Aurorát, megigazítva a nő néhány hajtincsét, mielőtt ráfújna egy kis fixáló hajsprayt.

– Tökéletes, mint mindig – lelkendezik az asszony, ugyanis mostanában úgy tűnik, fogalma sincs, mit mondhatna Marinnak. Régebben Aurora erőteljesen hangot adott nemtetszésének is a dicséretek mellett az új frizurájával kapcsolatban. Azonban mióta Marin visszajött a munkába, a nő csakis bókokkal árasztja el.

Marin figyelmesen nézi a vendégét, hátha észreveszi rajta a nemtetszés jeleit, de Aurora őszintén elégedettnek tűnik, ahogy ide-oda forgatja a fejét, hogy mindenféle szögből megnézhesse a végeredményt.

– Egyszerűen imádom! Szép munka – mosolyog elégedetten Marinra a tükörben.

Marin egy mosollyal és biccentéssel nyugtázza a dicséretet, majd leveszi a köpenyt a nő nyakából, és odakíséri a recepcióspulthoz, ahol Veronique türelmesen várja, hogy számlázhasson. Marin röviden megöleli Aurorát, aki kissé túl erősen viszonozza a gesztust.

– Remekül csinálod, drágám, tarts ki! – suttogja a nő, mire Marin úgy érzi, hogy összezárulnak körülötte a helyiség falai. Halkan mormog egy köszönömöt, és elfogja a megkönnyebbülés, amikor az asszony végre távozik.

– Már megy is? – kérdi a recepciós lány pár perccel később, amikor látja főnöknőjét kilépni a kabátjával meg a ridiküljével az irodájából.

Marin rápillant a pulton álló monitorra, hogy megnézze a másnapi beosztást. Csak délutánra jelentkezett be három vendége, így a reggeli terápia után lesz néhány szabad órája ebéd előtt az adminisztrációra. Igazából ez nem az ő dolga lenne, de kellemetlenül érzi magát amiatt, hogy annyi terhet rak a helyettese vállára.

– Kérlek, mondd meg Sadie-nek, hogy reggel bejövök – pillant a mobiljára. – Szép estét, Veronique!

Beszáll a kocsijába, és éppen ráadná a gyújtást, amikor egy üzenet érkezik Saltól. Manapság ő tűnik az egyetlennek, aki képes olyan mosolyt kicsalni belőle, amit nem érez erőltetettnek vagy megjátszottnak.

Nézz be a bárba! – írja a férfi. – Egyedül vagyok néhány főiskolás kölyökkel, akik még nem jöttek rá, hogy létezik más sör is a Budweiseren kívül.

Sajnos nem tudok – válaszolja az asszony. – Csoportgyűlésre tartok.

Oké. Akkor azután ugorj be, hogy végeztél az önostorozással. Hiányzik már az ábrázatod.

Marin majdnem kísértésbe esik, hogy beleegyezzen, mert neki is hiányzik már Sal, azonban mindig teljesen leszívják a csoporttalálkozók.

Talán tudok menni – írja, mert nem akar rögtön nemet mondani. – Tudod, mennyire ki tud fárasztani. Szólok majd, hogy mi a helyzet.

Megegyeztünk. Kitaláltam egy koktélt, amit szeretnék, ha letesztelnél. Megbolondítottam a mojitót egy csepp grenadine-nel meg ananásszal. Hawaii 5-O-nak neveztem el.

Undorítóan hangzik – írja vissza a nő mosolyogva; jutalomként egy középső ujját feltartó férfit ábrázoló GIF-et kap, mire felhorkan.

Sal egy szóval sem érdeklődik, Derek hol lesz aznap este. Sosem teszi.

Tizenöt percnyi kocsikázásba kerül eljutnia a belváros déli részébe, amit minden seattle-i csak SoDo-nak hív. Mire behajt a parkolóba a lepukkant kis térnél, ahol a csoportgyűlést tartják, ismét elfogja a szomorúság. Ami rendben is van, elvégre valószínűleg ez az egyetlen hely az egész földkerekségen, ahol annyira nyomorultul érezheti magát, amennyire csak szükségesnek találja anélkül, hogy mentegetőznie kellene miatta, miközben nem feltétlenül ő a leginkább sajnálatra méltó a jelenlévők közül. Még a terápia sem teljesen ilyen. Az biztonságot nyújt számára, ellenben mindig részét képezi némi rosszallás, ahogy egy ki nem mondott elvárás is, hogy azért van ott, hogy jobban legyen.

A gyűlés tagjai azonban nem várják el, hogy megjátssza magát. A Támogató csoport eltűnt gyermekek szülei számára - Seattle és környéke igazán hangzatos név egy csapatnyi embernek, akikben csak egyetlen borzasztó dolog a közös: mindannyiuknak eltűnt a gyereke. Sal szerint részt venni egy ilyen gyűlésen egyenlő az önostorozással. És nem is téved; bizonyos esténként mégis pontosan ez az, amit a nő akar, amire igazán szüksége van.

Egy év, három hónap és huszonkettő nappal ezelőtt volt az élete legrosszabb napja, amikor Marin a lehető legszörnyűbb dolgot cselekedte, ami csak lehetséges. Ő tehet róla, senki más. Csakis magát okolhatja.

Ha nem mobilozott volna éppen, ha nem hagyta volna, hogy Sebastian keze kicsusszanjon az övéből, ha korábban betértek volna a cukrászdába, ha nem rángatta volna magával a kisfiát az antikváriumba, ha hamarabb felnéz a telefonjából, akkor… csupa Mi lett volna, ha…

A terapeutája szerint le kell állnia azzal, hogy azon a napon kattog, mert az nem jó semmire, ha folyamatosan újból és újból felidézi magában a történtek minden egyes pillanatát, mintha valami csoda folytán így új részlet juthatna eszébe. Az a véleménye, hogy Marinnak módot kell találnia arra, hogy feldolgozza a történteket, és túl kell lépnie rajtuk, ami persze nem azt jelenti, hogy el kellene felejtenie a fiát. Inkább azt, hogy a történtek ellenére éljen produktív életet; annak ellenére, hogy hagyta, hogy ez megtörténjen.

Marin szerint a pszichológus baromságokat beszél, ezért soha többé nem kíván részt venni a terápián. Semmi mást nem szeretne, csak azon a napon rágódni. Tovább akarja szórni a sót a sebére. Nem akarja, hogy begyógyuljon, mert ha az bekövetkezik, akkor mindennek vége, és örökre elveszíti a kisfiát. Elképesztőnek tartja, hogy ezt senki nem képes megérteni.

Kivéve a gyűlésen résztvevőket.

Felpillant a fánkozó megfakult, sárgálló feliratára, amelynek árnyalata valahol a mustár és a citrom között foglal helyet, és ami állandóan neonfényben úszik. Ha valaki egy évvel ezelőtt azt állítja, hogy havonta egyszer egy egész estét eltölt itt olyasvalakikkel, akikkel előtte sosem találkozott, nem hitte volna el.

Sok mindent képtelen lett volna elhinni.

Kicsúszik a kulcsa a kezéből, de sikerül elkapnia, mielőtt a parkoló talaját borító mocskos pocsolyában kötne ki. Teljesen erről szól az élete mostanában. Minden kicsúszik a kezéből, és neki kell rendbe hoznia a dolgokat; hibák, és a belőlük fakadó lelkiismeret-furdalás követi egymást; az egész egy folyamatos zsonglőrmutatvány lett, melynek során megjátssza, mintha minden rendben lenne, miközben valójában legszívesebben már rég összeroppant volna.

Egy szép napon majd minden kihull a kezéből, és nem csak megreped a világa.

Hanem darabjaira is törik.

3.

Az FBI becslése szerint jelenleg egyszerre több mint harmincezer eltűnt gyerek ügyében zajlik nyomozás.

Ez ijesztően magas szám, mégis valahogy furcsán elszigeteli az embert másoktól, ha eltűnik a gyermeke. Ha ez nem pont velünk történik meg, akkor talán képtelenség átéreznünk azt a sajátságos rémálmot, hogy nem tudjuk, hol a gyermekünk, és hogy vajon él-e még vagy sem. Marinnak egyszerűen muszáj olyasvalakikkel körbevennie magát, akik megértik, hogy milyen az, ha a pokolnak ez a speciális bugyra jutott valakinek. Szüksége van egy menedékre, ahol feltárhatja minden félelmét, hogy megvizsgálhassa és kielemezhesse, miközben tudja, hogy a teremben körülötte mindenki pontosan ugyanezt csinálja.

Régebben megkérte Dereket, hogy tartson vele a csoportgyűlésekre, de ő nemet mondott. Egyrészt sosem nyilatkozott szívesen az érzelmeiről, arra pedig egyáltalán nem hajlandó, hogy Sebastianról beszéljen. Ha bárki szóba hozza a fiukat, Derek magába zárkózik. Ilyenkor olyan lesz, mint egy zombi. Minél jobban aggódik valaki a hogylétével kapcsolatban, annál kevésbé reagál, míg végül az illető fel nem adja, és békén nem hagyja. Még Marinnal is ezt csinálja. Sőt, talán leginkább vele.

Alig egy évvel korábban, amikor Marin először idejött, heten vettek részt a gyűlésen, amit a St. Augustine-templom alagsorában tartottak. Mostanra csak négyen maradtak, és átköltöztek ebbe a fánkozóba, ami elsőre eléggé furcsa helyszínnek tűnhet, azonban a nő, aki a Lyukacska névre hallgató hely tulajdonosa, szintén egy olyan édesanya, akinek eltűnt a gyermeke.

Maga a Lyukacska név elég viccesnek hangozhat, pedig Frances Payne szemernyi humorérzékkel sincsen megáldva. Az első, amit Marinnal közölt, amikor megismerkedtek, az volt, hogy ez nem egy pékség, ugyanis csak két dolgot árul: kávét meg fánkot. Ha pékségnek neveznék, akkor az azt sugallná, hogy olyasmit is képes készíteni, amihez nem ért. Frances az ötvenes évei elején jár, de hetvennek néz ki; arcán olyan mélyen bevésődtek a ráncok, hogy azt az érzést keltik, mintha egy domborzati térképet nézegetnénk. A fia, Thomas tizenöt éves korában tűnt el. Egy este elment egy buliba, ahol minden résztvevő kiskorú volt; ivott és drogozott. Másnap reggelre nyoma veszett. Senki sem emlékszik rá, hogy eljött volna a partiról. Nyom nélkül eltűnt. Egyszerűen kámforrá vált. Francesnak egyedülálló szülőként a fiún kívül nem volt senkije. Thomas kilenc évvel ezelőtt tűnt el.

Lila Figueroa a csoport legfiatalabb tagja a harmincnégy évével. Három gyermeke van, fogászati asszisztensként dolgozik, a férje, Kyle pedig gyermekfogorvos. Két közös kisgyermekük van; Devon, az eltűnt, legidősebb fiú a nő korábbi kapcsolatából született. Devont a biológiai apja, akinek nem volt szülői felügyeleti joga, egy délután elhozta az iskolából, és azóta nem látták, ahogy hírt sem kaptak felőle. Ez a fiú tízéves korában, három évvel ezelőtt történt. Utoljára az új-mexikói Santa Fében látták a férfival. Bár Devon nem idegen gyermekrablónak esett áldozatul, az apja bántalmazó személyiség Lila állítása szerint. Szándékosan megégette a tűzhelyen a kisfiú lábacskáit csecsemőkorában, mert nem hagyta abba a sírást. Ez volt az elsődleges oka annak, hogy az asszony fogta akkor a kisbabát, és elhagyta a férfit.

Simon Polniak az egyetlen apuka a kis csoportjukban. Egy Toyota autókereskedést vezet Woodinville-ben, és pár havonta mindig a legújabb modellel szokott érkezni. Régebben a nejével, Lindsay-vel járt a gyűlésekre, de fél éve elváltak. A nő a labradorjukat tartotta meg, a férfinak a gyűlés jutott. Simon szeret azzal viccelődni, hogy az exneje járt jobban az egyezséggel. Lányuk, Brianna tizenhárom éves volt, amikor elcsalta otthonról valaki, aki az interneten egy tizenhat éves fiúnak, Travisnek adta ki magát. A nyomozás során kiderült, hogy valójában egy huszonkilenc éves férfiról van szó, aki részmunkaidőben dolgozik egy elektronikai kereskedésben, és még mindig a szüleivel él. Brianna eltűnésével egy időben szívódott fel. Ez négy éve történt, és egyikük sem került elő azóta sem.

Minden hónap első keddjén négyesben összeülnek a Lyukacska egy kis hátsó helyiségében. Időnként hozzájuk csapódik egy-egy újonc is, ugyanis Frances csinált egy Facebook-oldalt, ahogyan a templom hirdetőtáblájára és honlapjára is kitett egy felhívást, plusz a Google-ban is rájuk lehet lelni; azonban az újonnan érkezők nem mindig maradnak. A csoportgyűlések, pláne az ilyenek, nem valók mindenkinek.

Ma este egy újabb ismeretlen ül be közéjük, akit Frances Jamie-ként mutat be. A vezetéknevét nem közli. Legalábbis egyelőre nem. Amikor Marin belép a szobába, rögtön megállapítja a testbeszédéből, hogy bármi is érte a nőt, nemrég eshetett meg vele. Szeme feldagadt, arca beesett, haja nedves a gyors zuhanytól, amire valószínűleg csak nehezen kényszerítette rá magát indulás előtt. A ruhája úgy lóg rajta, mint aki nemrég hirtelen lefogyott. Nehéz megmondani, vajon mennyi idős lehet, de Marin úgy tippeli, a harmincas évei végén járhat. Coach márkájú ridiküljét maga mellé tette, Michael Kors szandálba bújtatott lábfejét idegesen mozgatja fel-le. Olyan nőnek tűnik, aki normális körülmények között pedikűröshöz jár, de most szemmel láthatóan nem tette. A lábkörmei hosszúak, nincsenek festve.

Marin mindenkinek odaköszön, majd mielőtt leülne a helyére, választ magának egy pirított kókuszfánkot, miközben sokatmondó pillantást vált Simonnal. Mindig érdekfeszítő látni, hogy meddig bírja ki közöttük egy újonc. A legtöbben közülük már az első találkozóról kiviharzanak. Túl sok számukra, amikor szembesülnek azzal, hogy mostantól ez jelenti számukra az életet.

Ahogy túlságosan elviselhetetlen a bűntudatuk is.

– Ki szeretné ma kezdeni? – kérdi Frances, körbe tekintve a helyiségben.

Jamie leszegi a fejét. Lila megköszörüli a torkát, mire mindannyian kissé feléje fordulnak, hogy megadják neki a szót.

– Egyre rosszabb a kapcsolatom Kyle-lal.

A nő soványabbnak tűnik, mint amikor Marin utoljára látta, a karikák a szeme alatt sokkal hangsúlyosabbak. Farmert és vastag, csavart mintás pulcsit visel; az utóbbi elejét egy hatalmas flitteres eper díszíti. Szeret giccses ruhákba öltözni a fogorvosi rendelőjébe látogató kicsik örömére. Hozzá sem nyúlt a hagyományos cukormázas fánkjához, azonban a kávéját lassan legyűri; rúzsa megfakult, jól látszik cserepes ajka.

– Fogalmam sincs, meddig tudunk még úgy tenni, mintha minden rendben lenne a kapcsolatunkkal. Folyamatosan veszekszünk, méghozzá nagyon csúnyán. Üvöltözünk, a falat csapkodjuk, tárgyakat törünk-zúzunk. Egyszerűen gyűlöli, hogy ide járok. Azt állítja, hogy csak a múlton rágódom. – Monológja végén a fiatal nő körbenéz a szobában; minden porcikájából kimerültség árad. – Ti is úgy vélitek, hogy ezt csináljuk mi itt? Csak rágódunk?

Persze, hogy azért vannak itt mind. Azonban Marin nem mondja ki, mert senki sem ezt akarja hallani.

Simon már a második fánkjának esik neki; az asszony arra tippel, a harmadikkal is végez majd, mielőtt hazaindulnának. Felszedett némi súlyfelesleget a hasára és az arcára, mióta szétment Lindsay-vel, és elkezdett szakállt növeszteni, hogy elrejtse kerekedő állát. Kócos haja rendetlen tincsekben göndörödik összevissza, amivel Marin sok mindent kezdhetne a szalonjában, ellenben ötlete sincs, miképp ajánlhatná fel anélkül, hogy lenézőnek tűnne. Gyanítja, hogy már amúgy is felvágósnak tartják a többiek, amin valószínűleg nem segít, hogy a munka közben viselt Chanel ruhában jött ide ma.

– És akkor mi van, ha rágódunk? – teszi fel a kérdést a férfi. – Valahová csak kilyukadunk a sok tanakodással, agyalással. Mi mást tehetnénk a gondolatainkkal, mint hogy megosztjuk egymással? – Legyűri a fánkja utolsó falatját, majd beletörli a kezét a farmerjébe. – Lindsay a végére úgy vélte, hogy nem tesz jót neki. Nem kívánt többé a múltra gondolni, sem beszélni róla. Néha még rosszabbul is érezte magát a gyűlések után, mert mindannyiótokról az jutott eszébe, hogy ennek valószínűleg sosem lesz boldog vége.

Egyszerre sóhajtanak fel. Bármennyire nehéz is ezt hallaniuk, de Lindsay-nek igaza van. Egyvalamiben minden ilyen csoport megegyezik. Ha valaki azon kevesek közé tartozik, akiknek történetesen előkerül a gyermeke, akkor többé nem jön el ide. Akár élve, akár holtan találták meg, a gyereke nincs eltűnve többé, így bármilyen támogatásra is lehet esetleg még szüksége, az nem az, amit ők nyújtani tudnak számára. Ilyenkor elkerülhetetlen a szakítása a csoporttal, és ez az érzés a tagok részéről is kölcsönös. Főleg, ha a gyerek holtan kerül elő. Arról senki sem kíván részleteket hallani.

Ha pedig valami csoda folytán élve találnak rá, akkor azért nem jelenik meg többé a szülője, mert nem akarja, hogy a többiek emlékeztessék arra a rémálomra, amin keresztülment, és amitől ők még ma is minden egyes nap szenvednek.

Lila és Kyle házassága már akkor repedezett, amikor Marin először ellátogatott a csoporttalálkozóra. Leírhatatlanul magas a válások száma az eltűnt gyerekű házaspárok körében. Lila és a férje legalább veszekednek, Marin és Derek még azt sem teszik. Ahhoz, hogy vitatkozzon valakivel az ember, valamennyire érdeklődnie kell a másik fél iránt. Ahogy annak is törődnie kell vele legalább egy kicsit ahhoz, hogy visszakiabáljon.

– Túl sok időt tölt mostanában valakivel, akivel egy fogorvos-konferencián ismerkedett meg pár hónapja – böki ki a fiatal nő. Elvörösödik az arca, felvéve egy teljesen olyan árnyalatot, mint amilyen színű az epres kép a pulcsiján. – Egy nő az. Azt állítja, hogy csak barátok, de mindig kávézni és ebédelni járnak, és amikor megkértem, hogy mutasson be neki, akkor elkezdett védekezni, hogy joga van ahhoz, hogy saját barátai legyenek. De úgy hiszem, hogy… megcsal vele.

Csend borul a kis csoportra.

– Á, biztos, hogy nem – szólal meg végül Simon.

Valakinek mondania kell valamit, és szinte mindig a férfi az első, aki képtelen csukva tartani a száját, mert zavarja a hosszú, néma csend.

– Szeret téged, szívem – helyesel Frances, de nem igazán hangzik úgy, mintha meg lenne győződve arról, amit mond.

Jamie meg sem mukkan. Továbbra is lesütött szemmel csavargatja az ujja köré a haját.

Hangos sóhaj hallatszik, mire mindenki Marin felé fordul; ekkor jön csak rá, hogy tőle származik.

– Talán tényleg megcsal – böki ki. Simon és Frances kemény pillantást vetnek rá, de az asszonyt hidegen hagyja. Nem beszélhet baromságokat, és nem hazudhat Lilának; nem állíthat neki olyasmit, amit nem úgy gondol, csak azért, hogy a fiatal nő jobban érezze magát. Lila gyermekének nyoma veszett. A legkevesebb, amit tehetnek érte, az az, hogy nem próbálják meg győzködni olyasmivel kapcsolatban, amivel ő is tökéletesen tisztában van. – Mindenkinél jobban ismered a férjedet. Ha az ösztöneid azt súgják, hogy megcsal, akkor nem szabadna figyelmen kívül hagynod a dolgot. Ne haragudj, de nem ezt érdemled.

Egy hatalmas könnycsepp gördül le Lila arcán. Frances odanyújt neki egy zsebkendőt.

– Tudnom kellett volna, hogy valami nem stimmel – szipogja a nő. – Kyle utál új emberekkel ismerkedni. Ahogy én is. Ti is tudjátok, milyen az, amikor egy idegennel kell beszélgetni.

Mindannyian bólintanak egyet erre, még Jamie is. Jól ismerik az érzést. Új barátokat szerezni a létező legrosszabb dolog. Ők még nem tudják, mi történt, így rögtön nehéz döntésre kényszerülünk miattuk. Színleljük azt, hogy minden rendben, mintha nem tűnt volna el a gyermekünk? Kifejezetten fárasztó. Vagy hajlandóak vagyunk mindenről beszámolni nekik? Ez ugyanolyan kimerítő. Nincs harmadik lehetőség. Bármelyiket is választjuk, mindkét eset szívás.

– Nincs azonban semmi bizonyítékom rá. – Lila túl sok koffeint döntött ma magába, amit Marin rögtön észrevesz abból, ahogy fel-le ugrál a lába. – Ez csak afféle megérzés.

– Kérdőre akarod vonni miatta? – kérdi Marin lágy hangon.

– Fogalmam sincs. – A nő beszéd közben a szájába veszi a hüvelykujját, és úgy kezdi rágcsálni, mint kiskutya a csontot. – Nem tudom, mit csináljak. Még abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán haragudhatok-e rá. Nem szeretkeztünk már kettő, a picsába is, talán már három éve. Nem is emlékszem, hogy mikor voltunk utoljára együtt. Ha előhozakodom vele, le fogja tagadni. Amiből meg csak veszekedés lesz. Istenem, de elegem van már az örökös vitákból!

– Házasok vagytok – csattan fel élesen Frances. – Az nincs benne a pakliban, hogy lefeküdjön valaki mással, bármilyen régóta is nem csináltátok.

– A férfiaknak megvannak a maguk szükségletei – kotyog közbe Simon.

– Ne légy seggfej! – csap egyet a férfi combjára az idősebb nő.

Marin örül, hogy így tett, mert ő még képen is törölte volna.

– Ne foglalkozz Simonnal – mondja Lilának. – Bármilyen szükségletei is vannak a férfiaknak, attól még nagyon nem oké, amit Kyle csinál. Azonban nem muszáj szembesítened vele addig, míg úgy nem érzed, hogy készen állsz rá.

– Mi lesz, ha sose fogom tudni megtenni? – mondja Lila könnybe lábadt szemmel. – Mi van, ha csak homokba akarom dugni a fejem, és nem szeretnék foglalkozni ezzel? Tudjátok, hogy épp elég bajom van már enélkül is.

– Ha úgy véled, hogy félrekefél, ott kellene hagynod miatta – mondja ki kereken Frances. – Ha egyszer megcsalt, akkor máskor is meg fog.

– De együtt dolgozunk. – A könnyek egyre gyorsabban potyognak a fiatal nő szeméből; csíkokat mosnak az alapozójába és a megfakult arcpirosítójába. Odakap, de ezzel csak ront a helyzeten. – Meg van két közös kisgyerekünk. A dolog nem ilyen egyszerű, Frances.

– Én csak azt mondom, hogy nem kellene olyasvalakivel együtt maradnod, aki elárult! – Az idősebb nő keresztbe fonja a karját a mellkasa előtt, amit mindig olyankor szokott csinálni, amikor szentül hiszi, hogy igaza van. – Annál még egyedül lenni is jobb. Nem szeretném megbántani a mi drágalátos Simonunkat, de én már jó régen felfedeztem, hogyan éljem az életemet férfiak nélkül.

Ja, csodás egy élet lehet – pillant össze Lila és Marin; egyszerre jut mindkettőjüknek eszébe ugyanaz a gondolat. Francesnek van egy támogató csoportja, meg egy fánkboltja, és nagyjából ennyi.

– Mi van, ha én nem akarom felfedezni, hogy milyen? – Lila megint rágcsálni kezdi az ujját. – Mi van, ha azt akarom, hogy semmi se változzon? Mi van, ha… ha annyira jó az életem, amilyen csak lehet? Ha csak ennyit érdemlek?

– Baromság – teremti le Simon, de rezignált arckifejezése nincsen szinkronban határozott hanghordozásával.

Frances nem tud ehhez mit hozzáfűzni, és az igazat megvallva, Marin sem. Túlságosan fáradt ahhoz, hogy lelkesítő beszédet tartson; nincs ereje olyasvalamiről győzködni Lilát, amire maga sem lenne képes. Mindenki pontosan tudja, mire gondol a fiatal nő. Mindenki, aki itt ül a teremben, azzal a lelki teherrel éli minden egyes napját, hogy mit tett; hogy nem védte meg a gyermekét. Szülőként mindenekfelett ez lett volna az egyetlen kibaszott kötelességük.

Tehát nem, nem érdemelnek boldog életet. Nem, amíg a gyermekük nem kerül elő épségben.

– Ne gyötörd magad! – Ez a legtöbb, amivel Marin elő tud állni. Elfintorodik, amikor a szavak kibuggyannak a száján. Annyira banálisak, annyira elcsépeltek. Annál azért lehetne okosabb, mint hogy odaböfögjön néhány olyan szót, amelyek úgy hangzanak, mintha egyenesen valami ócska, lelkesítő mémből származnának. Lila azonnal le is csapja a labdát.

– Ahogy te csinálod? – mondja, mire Marin csak pislogni tud. – Te mégis miért nem vetsz véget a szar házasságodnak? Alig szóltok egymáshoz Derekkel. Mikor dugtatok utoljára? Te pedig… – fordul Franceshoz –, akkor voltál utoljára férjnél, amikor még dínók legelésztek kint; és mindenki, akihez szólni tudsz, itt ül ebben a fánkozóban. Te sem vagy igazán az a ragyogó mintapélda, amilyennek szeretném látni az életemet húsz év múlva.

– Ne már, Lila! – nyúl Simon egy újabb fánkért; már a harmadikért, ha Marin jól számolja. – Ez nem valami kedves tőled.

– Ó, a kedvesség bejött neked? – emeli fel a hangját egyre jobban a nő. – Mire jutottál a feleségednél a sok kedvességeddel? Mire, Simon? Lindsay elhagyott, te meg magadra szedtél kilenc kilót a rengeteg fánktól, amivel itt tömted a fejed. Te pedig – fordul Jamie-hez, aki összezsugorodni látszik a nő tekintetének keresztsugarában –, biztos, hogy ide akarsz járni? Mert az életed most már csak ilyen lesz, de még akad egy kis időd hazudni magadnak, ha azt szeretnéd.

– Hékás – horkan fel Marin, felemelve a hangját. Az egy dolog, ha Lila vele és Francesszal veszekszik. Ők ketten tudják ezt kezelni. Simon ellenben sokkal érzékenyebb, és amikor elsírja magát, és az biztos, hogy el fogja, akkor az mindenki számára rettenetes látvány. Egy új tagot pedig soha, de soha nem szabadna kitenni ennek. Anélkül is elég kemény időszakon megy keresztül. – Megértem, ha dühös vagy, de ne rajtunk éld ki. Mi itt mindannyian a te pártodon állunk.

– De én nem akarom ezt az egészet! – sikoltja Lila remegő hangon. – Nem akarok itt lenni, közétek tartozni – kezd remegni a keze is. – Nem értitek? Nem akarom, hogy erről szóljon az életem. Ezt meg pláne nem tőled kívánom hallani, Marin. Mert ha a férjed nem csalt még meg, majd fog. A férfiak mind ilyenek.

– Ácsi! – tartja fel mindkét pufók kezét Simon; az asszony sose hallotta még ilyen hangosan beszélni. – Hölgyeim, javaslom, tartsunk egy kis tűzszünetet.

– Menj a fenébe a hölgyeimmel! – pattan fel Frances a helyéről. Alig egy perc, és tuti, hogy cigizni megy. – Lila, szívem, vállald fel, vagy ne vállald fel, de az isten szerelmére, ne velünk kiabálj! Én csak annyit mondtam, hogy van döntési lehetőséged. És jogod is van rá. De azzal, hogy a hűtlen férjeddel maradsz, mert magadat hibáztatod azért, hogy elrabolták a gyermekedet, csak magadat és a többi gyerekedet bünteted. Nem a te hibád, ami Devonnal történt!

– Késve mentem érte – nyögi Lila elhaló hangon. – Ha nem késtem volna el, akkor az apja nem tudta volna magával vinni, és biztonságban itthon lenne velem.

– Ja, ahogy a tanárának sem kellett volna elengednie – háborodik fel Frances, majd cigarettát keresve megütögeti a zsebét.

Simon kivégzi a harmadik fánkját is, még több cukormázat hullajtva a nadrágjára.

– De elkéstem! – ismételgeti Lila. – Elkéstem, és ezért az én hibám.

– Hát, te nem voltál ott, amikor elrabolták Devont – suttogja Marin halkan –, én azonban igen, amikor Sebastiant elvitték. Én ott voltam!

– Sebastian csak négyéves volt akkor, Marin. A kicsik hajlamosak elkószálni. – Simon pont annyira hangzik kimerültnek, ahogyan kinéz. – Az esetek kilencvenkilenc egész kilenc százalékában csak eltévednek, majd hamar előkerülnek. Nem te tehetsz róla, hogy akkor nem úgy volt. Azért tűnt el, mert elvitték. Elrabolták.

– Ahogy az exférjed is egy gyermekrabló – fordul a csendben szipogó Lilához. – Azt hitted, hogy Devon biztonságban van az iskolájában, mert az intézmény dolga lett volna, hogy vigyázzon rá. És addig a napig úgy is volt. Az, hogy elkéstél, semmin sem változtat. Ha időben odaértél volna, akkor az apja máskor talált volna lehetőséget az elrablására.

Csendben rágódnak néhány pillanatig az elhangzottakon. Semmi olyan nincs köztük, amit nem mondogattak volna maguknak korábban, azonban mástól hallaniuk jót tesz, ha csak egy kicsit is.

Marin Jamie-re pillant, aki az eddigiekre még semmit sem reagált, amitől felmerül az asszonyban, hogy milyen antidepresszáns-koktélt nyomhatott be.

– Tartsunk egy tízperces szünetet – javasolja Frances, aztán kezében a cigisdobozával kisurran a hátsó ajtón, mielőtt bárki mondhatna erre valamit.

Simon a férfi WC felé indul. Lila szipogva elviharzik a női mosdó irányába. Marinnak is ki kéne mennie, de csak egy női WC van, és jól tudja, hogy Lilának szüksége van egy kis egyedüllétre, hogy összeszedhesse magát. Jamie feláll, kinyújtóztatja a tagjait, majd a fánkos asztalhoz ballag, és megszemlélve a választékot egy juharmázas mellett dönt. Marin kíváncsi lenne, hogy vajon ez lesz-e a nő kedvence. Meg hogy egyáltalán marad-e annyi ideig, hogy lehessen kedvence.

Ugyanis ez a csoportgyűlés kifejezetten rettenetes. Milyen kifejezést is használt rá Sal? Megvan: önostorozás.

Simonnak teljesen igaza van a gyerekrablókkal kapcsolatban. Amikor Sebastian még csak hároméves volt, egyszer elkóborolt mellőle a Wonderland vidámparkban, ahová a július negyedikei ünnep alkalmából látogattak el. A világmindenség leghosszabb öt perce után egy ismeretlen hozta vissza, mert észrevette, hogy egyedül kóvályog a kisgyerek a látogatókkal tömött vidámparkban, és vette a fáradságot, hogy segítsen a kisfiúnak megtalálni az édesanyját. Mert az az idegen nem volt gyerekrabló, pedofil vagy gyilkos.

Sebastiant azonban egy gyerekrabló vitte el. Akár véletlenül akadt rá a fiúra, és úgy döntött, hogy ez kiváló alkalom elrabolni, akár előre kitervelte a dolgot, az az idegen azért gyermekrabló, mert nem hozta vissza a fiút. Ebben különbözik a másiktól.

Majdnem tizenhat hónap elteltével is nehéz megértenie az asszonynak, mi történt. Sebastian ugyan csak négyéves volt, de kifejezetten eszes. Mind Marin, mind Derek többször is a lelkére kötötte, hogy milyen veszélyes idegenekkel szóba állnia, ahogyan azt is, hogy ne fogadjon el játékot, ételt, vagy bármiféle ajándékot anélkül, hogy az anyukája vagy az apukája megengedné. Megtanították neki ezt az óvodában, és otthon is beszéltek róla.

Azonban a Mikulásról volt szó. A kicsiket arra biztatják, hogy szeressék a Mikulást; hogy beszélgessenek vele még akkor is, ha meg vannak szeppenve, vagy félnek tőle; üljenek bele az átkozott, nagyra nőtt joviális manó ölébe, és árulják el neki, mit szeretnének karácsonyra. Cserébe cukorkát kapnak ajándékba. Pont azért jár nekik jutalom, mert a bizalmukba fogadnak egy idegent.

Lila vörös és feldagadt szemmel tér vissza, de sikerült lenyugodnia. Ahogy a kávéskanna felé indul, hogy újratöltse a bögréjét, gyengéden megszorítja Marin karját. Mindig így szokott bocsánatot kérni tőle. Marin rámosolyog, amivel ő meg azt jelzi, hogy megbocsát neki. Tökéletesen ismerik már egymás testbeszédét; minden hónapban eljátsszák ugyanezt.

Mire Marin is visszaér a mosdóból, Frances újra a székén ül, és a fiáról szóló rémálmairól kezd beszélni. Az elmúlt néhány találkozón már mesélt róluk, és úgy néz ki, hogy csak rosszabbodik a helyzet. Nyöszörögve, összeizzadva, görcsbe ránduló gyomorral ébred miattuk.

– Múlt éjjel is őt láttam; úgy nézett ki, mintha a fél arcát pépessé verték volna – mondja remegő hangon, ahogy felidézi az álmát. – A szeme kiugrott az üregéből, kilátszott az arccsontja, mintha letépték volna róla a húst.

– Frances! – próbálja Lila a szemét behunyva elhallgattatni, de Simon lepisszegi. Jamie előrehajol; láthatólag lenyűgözi, amit hall.

– Felém nyúlt, én meg megragadtam a kezét, ami jéghideg volt. – Frances arca eltorzul, ami igazán rémisztő látvány mindegyikőjüknek. Általában kifejezetten higgadtan szokott viselkedni. Szinte sosem mutatja ki az érzelmeit, főleg nem a gyászt. – Úgy érzem, mintha… mintha azt akarná közölni velem, hogy meghalt. És hogy el kell engednem.

– Frances – ismétli meg Lila az idősebb nő nevét lassan –, csak ezt ne!

Ennek is eljött az ideje. El fogják veszíteni az asszonyt.

A remény nem tart ki a végtelenségig, nem juthatunk vele túl sokra, ami egyszerre átok és áldás is. Néha csak az marad nekünk. Az tartja bennünk a lelket, amikor nincs semmi más, amibe kapaszkodhatnánk.

Azonban a remény igazán szörnyű is lehet. Képesek vagyunk miatta türelmesen várni, és olyasmi után vágyódni, ami talán sosem történik meg. Mintha üvegfalként állna a között, ahol vagyunk, és ahová jutni szeretnénk. Láthatjuk az elérni kívánt életet, de sosem kaphatjuk meg. Mintha halként bambulnánk ki egy akváriumból.

– Kilenc teljes éve várok már – közli Frances remegő hangon. – Semmi okom nincs azt gondolni, hogy Thomas valaha is haza fog jönni. Lehet, hogy saját akaratából ment világgá. Még talán el is tudnám fogadni, hogy önszántából szökött meg, de sosem volt valami erős alkat. Még csak tizenöt éves volt; nem elég eszes ahhoz, hogy túléljen az utcán. Képtelenség, hogy ilyen sokáig életben maradjon egyes egyedül.

Zihálva kapkod levegő után. A szeme száraz; ha a sírás fogalmát nem a könnyekhez kötnénk, akkor azt lehetne mondani, hogy elfogta a zokogás.

– Ráadásul biztos, hogy felhívott volna. Megnyugtatott volna, hogy nincsen semmi baja. Ma már huszonnégy éves lenne. Huszonnégy! Az álmaimban továbbra is csak tizenöt. Azokban sosem nőtt fel. Nem tudom, hogy meddig vagyok még képes rá, hogy…

Lila felugrik a székéről, és Marin előtt ér oda, hogy szorosan megölelje a könnyezni képtelen, zokogó asszonyt. Marin mindkettőjüket átkarolja. Érzi Simont a háta mögött, de amikor odapillant, csodálkozva veszi észre, hogy nem a férfi, hanem Jamie, az újonc az, csendesen könnyezve a gyásztól és az együttérzéstől. Simon néhány pillanattal később csatlakozik hozzájuk.

A végső elfogadás rettenetesen nehéz. Lényegtelen, hogy egy rossz hír miatt, vagy magunktól szánjuk rá magunkat. Ellenben Frances most talán el tud indulni végre a gyógyulás útján.

Marin tekintete összeakad egy pillanatra a férfiéval, amikor kibontakoznak az ölelésből. Tökéletesen tudja, mire gondol. Keresniük kell egy új helyszínt az idióta, értelmetlen, segítőnek csúfolt találkozóiknak. Amikor néhány perc múlva véget ér a gyűlés, mind a négyen elbúcsúznak Francestól, majd elindulnak kifelé. Jamie kocsija Mariné mellett áll; egyszerre csipogtatják ki a riasztót.

– Milyen szörnyű, nem? – szól oda a fiatalabb nőnek. A találkozó nem igazán sikeredett annak az ideális első élménynek, amit egy újoncnak kívánna; nem lepődne meg, ha többet nem hallana Jamie felől.

– Aha – a nő hangja lágyabb, mint ahogy Marin várta; szinte már-már kislányosan hat. – A szörnyű találó kifejezés rá. De tudod, mit? Sokkal jobban érzem magam tőle. Jövő hónapban találkozunk.

Miközben beszáll a kocsijába, Marinban sokadjára merül fel a gondolat, hogy néha csak mások fájdalma képes csillapítani a sajátunkat.

4.

Teljesen ledermed, amikor meglátja, hogy e-mailje jött a magánnyomozótól.

Hét teljes másodpercig képtelen megmozdulni, de akár még levegőt venni is. Éppen csak kijött a zuhany alól, nedves haja a márvány öltözőasztalra csöpög, miközben fölé hajolva Vanessa Castro nevét bámulja a mobilja képernyőjén. A Tárgy mező üresen árválkodik.

Tökéletesen tisztában van vele, hogy hét teljes másodperc telt el, ugyanis számolja magában. Mire az ötödikhez ér, eszébe jut, hogy a magánnyomozó nem e-mailt írna neki, ha rossz hírről lenne szó. Nem írásban közölné Marinnal, ha a fia holtan került elő. A hetedik másodpercnél vesz egy mély levegőt, rábök az ikonra, és elolvassa az üzenetet.

Csupán két mondatból áll:

Üdv,

Tudna időt szánni rám ma délelőtt? Tízre érek be az irodámba.

Találkozni akar velem? Istenem! – rémül meg Marin. Bármilyen rettenetes dolgot derített ki Ms. Castro, személyesen akarja tájékoztatni róla.

Nem állapodtak meg semmiben, hogy milyen módon kell közölnie a nyomozónőnek, ha fény derül rá, mi történt Sebastiannal, ugyanis nem hitte, hogy valaha is eljön az a nap. Sosem beszéltek róla. Ms. Castro csak annyit jelentett ki, azt is csak mintegy mellékesen, hogy ha valami életbevágót tud meg, akkor azonnal felhívja az asszonyt telefonon.

Remegő kézzel válaszol Marin az e-mailre:

Ott leszek. – MM.

Négyszáznyolcvanhat nap telt el. A mai lesz az vajon?

Az nem lehet! Tízkor találkoznak, és még csak fél kilencre jár az idő. Ha a nyomozónő arról akarna beszámolni, hogy meghalt a fia, akkor biztos nem váratná kilencven percig.

De talán mégis. Talán ez a hivatalos protokoll. Ha a fia meghalt, akkor nem teljesen mindegy, hogy most rögtön, vagy másfél óra múlva tudja meg?

Marin elkezd készülődni, így próbálva valami mással lefoglalni a gondolatait. Rendbe tesz mindent maga után, mielőtt elhagyná a helyiséget. Ma van a heti takarítás napja, de ez nem jelenti azt, hogy Danielának kéne utána felszedegetni a szennyes ruhákat a földről, vagy bevetnie az ágyat. Amúgy sem telik sok idejébe; az ágynemű Derek térfelén teljesen érintetlen. Miközben felráz egy párnát, ami erre a legcsekélyebb mértékben sem szorul rá, felötlik benne a gondolat, hogy halvány gőze sincs, hánykor érkezik haza aznap este a férje az üzleti útjáról. A tegnap esti, lefekvés előtti rövid üzenetében egyáltalán nem említette, ő meg megint nem kérdezett rá. Derek nem javasolta, hogy vacsorázzanak együtt, így a nő nem ajánlotta fel, hogy főzne valami finomat.