A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anna Todd: Before

Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Szerkesztette: Orosz Klaudia

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © 2015 by Anna Todd

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-615-110-174-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A csodálatos olvasóimnak,
akik nem is tudják,
mennyi inspirációt adtak

Hessa lejátszólistája:

The Fray: Never Says Never

Imagine Dragons: Demons

The Civil Wars: Poison & Wine

Ed Sheeran: I’m a Mess

The 1975: Robbers

One Direction: Change Your Ticket

The Weekend: The Hills

Andrew Belle: In My Veins

The Cab: Endlessly

Halsey: Colors

Kelly Clarkson: Beautiful Disaster

Passenger: Let Her Go

A Great Big World ft. Christina Aguilera: Say Something

Hunter Hayes: All You Ever

Bon Iver: Blood Bank

One Direction: Night Changes

Ron Pope: A Drop in the Ocean

John Mayor: Heartbreak Warfare

Jon McLaughlin: Beautiful Disaster

One Direction: Through the Dark

Coldplay: Shiver

Kodaline: All I Want

Sia: Breathe Me

első rész
MIELŐTT

Kiskorában a fiú arról álmodozott, hogy mi lesz belőle, ha felnő.

Talán rendőr, vagy tanár. Anyu barátjának, Vance-nek az volt a munkája, hogy könyveket olvas, és ez tetszett volna neki is. De a fiú nem volt biztos a saját képességeiben – nem tartotta magát tehetségesnek. Nem tudott énekelni, mint az osztálytársa, Joss. Nem tudott nagy számokat összeadni és kivonni, mint Angela. Az osztálytársai előtt alig mert megszólalni, nem úgy, mint a vicces, nagyhangú Calvin. Csak egy dolgot szeretett csinálni: a könyveit olvasni. Mindig várta, hogy Vance hozza neki a következőt: hetente egyet, néha többet, néha kevesebbet. Voltak olyan időszakok, amikor a férfi nem bukkant fel, ilyenkor a fiú unatkozott, és újraolvasta a régi kedvenceit. De mindig számíthatott arra, hogy az a kedves bácsi visszatér hozzá, egy könyvvel a kezében. A fiú egyre magasabb, egyre okosabb lett, és úgy tűnt, mintha minden új könyv érkezésével nőtt volna néhány centit.

Az idők során a szülei megváltoztak. Az apja harsányabb és slamposabb lett, az anyja pedig fáradtabb, és éjszakánként sokat sírt, egyre hangosabban. A kis ház falaiba beivódott a dohányfüstnek meg az alkoholnak a szaga. A mosogató állandóan tele volt mosatlan edényekkel, és az apja lehelete mindig whiskytől bűzlött. Ahogy teltek a hónapok, a fiú lassan elfelejtette, hogy nézett ki régebben az apja.

Vance gyakrabban látogatta meg őket, és a fiú észre sem vette, hogy az anyja már nem sír annyit. El volt foglalva azzal, hogy barátokat szerezzen magának. Illetve csak egy barátot. Aztán az a fiú elköltözött, ő pedig nem tartotta fontosnak, hogy másokkal barátkozzon. Úgy érezte, nincs szüksége barátokra. Nem zavarta, hogy egyedül van.

Aztán egy este idegen férfiak jöttek a házukba, és ez az élmény megváltoztatta a fiút. Végignézte, mi történik az anyjával. Az élmény megkeményítette, feldühítette, és ezek után idegennek érezte az apját. Nem sokkal ezután az apja többé nem jött haza tántorogva a szűk, koszos otthonukba. Elment, és a fiú megkönnyebbült. Nem érezte a whisky bűzét, nem törtek el a bútorok, és nem lettek újabb lyukak a falban. Az apja nem hagyott mást maga után, csak egy apátlan fiút, és rengeteg felbontott cigarettásdobozt a nappaliban.

A fiú utálta a cigaretta utóízét, de tetszett neki, ahogy a füst megtölti a tüdejét. Mindegyiket elszívta, és amikor elfogytak, vett magának még. Barátokat szerzett, ha barátoknak lehet nevezni egy csapat lázadót és bajkeverőt, akik csak gondot okoztak neki. Elkezdett kimaradni esténként, és a dühös fiúkból álló kis csapat ártalmatlan csínytevéseiből lassan komoly bűntettek lettek. Egyre sötétebb mélységekbe süllyedtek. Ők is tudták, hogy ez helytelen, sőt kifejezetten bűnös, de úgy gondolták, hogy csak szórakoznak. Úgy érezték, hogy joguk van hozzá, és élvezték az adrenalin áradását, a hatalom szédítő érzését. Minden egyes ellopott ártatlanság után arrogánsabbak, éhesebbek lettek, és újabb határokat léptek át.

A fiú volt a legszelídebb köztük, de elveszítette a lelkiismeretét, és már nem álmodozott arról, hogy tűzoltó vagy tanár lesz. A nőkkel való kapcsolata szokatlan irányba fejlődött. Vágyott az érintésükre, de került minden érzelmi kötődést. Ez az anyjára is vonatkozott, akinek többé nem mondta, hogy szereti. Különben is ritkán találkoztak. Szinte mindig az utcákat járta, és a ház már semmit sem jelentett neki, csak azt a helyet, ahová a csomagok érkeznek. Vance csomagjaira egy Washington állambeli cím volt firkantva.

Vance is elhagyta őt.

A fiú népszerű volt a lányok körében, akik valósággal rávetették magukat. Hosszú körmüket a karjába vájták, miközben hazudott nekik, csókolta és megdugta őket. Szex után a legtöbb lány szerette volna átölelni a fiút. De ő lerázta magáról a kezüket, nem csókolta meg a csupasz vállukat. Többnyire lelépett, mielőtt magukhoz tértek. A napjait részegen töltötte, az éjszakáit még részegebben. Az italbolt mögötti sikátorban vagy Mark apjának a boltjában lézengett, elfecsérelve az életét. Italboltokba tört be, aljas videókat készített, megalázva a hiszékeny és naiv lányokat. Nem volt már képes semmilyen érzelemre, csak gőgöt és haragot érzett.

Az anyjának végül elege lett. Elfogyott a pénze és a türelme, és nem tudta tovább elviselni a fia önpusztító életmódját. Az apja egyetemi tanári állást kapott az Egyesült Államokban. Egészen pontosan Washingtonban. Ugyanabban az államban, sőt városban, ahol Vance élt. A jó ember és a rossz ember megint egy helyen voltak.

Az anyja nem tudta, hogy a fiú kihallgatja, amikor az apjával beszél, és megállapodnak abban, hogy odaküldi hozzá. Úgy tűnt, az örege összeszedte magát, bár a fiú ebben nem volt teljesen biztos. Nem lehetett biztos. Az apjának volt egy barátnője, egy kedves nő, akit a fiú nagyon irigyelt. Ő az apja jó oldalát kapta. Józanul elköltött közös vacsorákat és kedves szavakat, amelyeket ő sosem hallott.

Amikor megérkezett az egyetemre, egy diákszövetségi házba költözött, hogy bosszantsa az öregét. Nem tetszett neki a hely, de egy kis megkönnyebbülést érzett, amikor bevitte a dobozait a szép nagy szobába, ami az övé lesz. Itt kétszer nagyobb szobája lett, mint a hampsteadi otthonában. A falon nem voltak lyukak, a fürdőszobában nem másztak fel bogarak a lefolyóból. És végre volt egy hely, ahol az összes könyve elfért.

Eleinte magának való volt, és nem barátkozott senkivel. A társasága lassan alakult ki, és nemsokára ugyanazt a sötét mintát követte, mint otthon.

Találkozott Mark hasonmásával az óceán másik partján, és ez megerősítette benne az elképzelést, hogy mindennek így kell lennie. Lassan elfogadta, hogy mindig egyedül lesz. Jól értett ahhoz, hogyan kell másokat megsérteni és kellemetlenséget okozni az embereknek. Megint bántott egy lányt, akárcsak azt a másikat, és közben ugyanazt az izgalmat érezte, ugyanazt a vad, pusztító energiát, ami az életét uralta. Inni kezdett, akárcsak az apja, tehát még képmutató is lett, mert már nem volt joga haragudnia rá.

De nem törődött vele. Teljesen érzéketlen volt, és a barátai segítettek megfeledkezni arról, hogy az élete üres.

Nem érdekelte semmi.

Még a lányok sem, akik megpróbáltak közel kerülni hozzá.

Natalie

Amikor találkozott a sötét hajú, kék szemű lánnyal, tudta, hogy új kihívás vár rá. Még sosem találkozott ilyen kedves, gyengéd lélekkel… és a lány odavolt érte.

A naiv lányt kiragadta a rendezett, erkölcsös környezetéből, felsöpörte egy szemétlapátra, és egy olyan, sötét és könyörtelen világba dobta, ami számára teljesen idegen volt. Számkivetettet csinált belőle. Először a gyülekezetéből tagadták ki, aztán a családja is elfordult tőle. Gonosz pletykák keltek lábra róla, és a bibliaszorongató öregasszonyok megbotránkozva összesúgtak a háta mögött. A családja sem viselkedett különbül, a lánynak senkije sem maradt. Elkövette azt a hibát, hogy megbízott a fiúban, és olyat várt el tőle, amire képtelen volt.

Csúnyán elbánt a lánnyal, és az anyjánál ekkor telt be a pohár. Natalie tönkretétele miatt száműzte őt a londoni otthonából, és Amerikába, Washington államba küldte, hogy az apjával éljen. Most valóságosan is rátört a magány, amit egész életében érzett.

A templom minden padsora tele van, olyan sokan gyűltek össze istentiszteletre ezen a forró júliusi délutánon. Általában ugyanazok az emberek jönnek el minden héten, és én mindenkinek tudom a teljes nevét.

A családom előkelőségnek számít a kis gyülekezetben.

A húgom, Cecily mellettem ül az első sorban, és apró kezével piszkálja a padról lepattogzó festéket. A gyülekezetünk nemrég elnyert egy pályázatot, és a pénzt a templom belső felújítására használhatjuk fel. Az ifjúsági csoport tagjai körbejárják a helyi vállalkozókat, hogy adományokat gyűjtsenek tőlük a munkálatokhoz. Ezen a héten az a feladatunk, hogy festéket szerezzünk a helyi boltokból, és lefessük a padokat. Az estéimet azzal töltöm, hogy egyik üzletből a másikba megyek, támogatókat keresve.

Hirtelen egy halk pattanást hallok, és amikor lenézek, látom, hogy Cecily letört egy kisebb darabot a padból. Ennyit a festésről… A körmeit rózsaszínre festette, hogy passzoljon a hajában lévő rózsaszín szalaghoz, de egy fiú veszett el benne, ha rombolásról van szó.

– Cecily, jövő héten fogjuk megjavítani ezeket a padokat, úgyhogy kérlek, ne… – Gyengéden megfogom a kezét, mire durcás arcot vág. – Segíthetsz a festésben, hogy megint szépek legyenek. Örülsz neki? – kérdezem mosolyogva. Visszamosolyog rám, egy bájos fogatlan mosollyal, és szaporán bólogat. Megrezzennek a tökéletes fürtjei. Anya reggel besütötte a haját, és most büszke lehet Cecily frizurájára.

A pásztor már majdnem végzett a prédikációval. A szüleim egymás kezét fogva isszák a szavait. Az izzadság végigcsurog a hátamon, miközben hallgatom a bűnről meg a szenvedésről szóló intelmeket. Olyan meleg van a szűk kis templomban, hogy anya sminkje végigcsurog az arcán, és a szeme alatt fekete karikák jelennek meg. De ez lesz az utolsó hét, amit légkondicionáló nélkül kell végigszenvednünk. Ha nem így lenne, inkább betegséget színlelnék, hogy elkerüljem ezt a gőzfürdőt.

Az istentisztelet végén anya beszélgetni kezd a pásztor feleségével. Anya csodálja ezt a nőt, szerintem egy kicsit túlságosan is. Pauline, a gyülekezet első asszonya egy kemény nőszemély, akibe nem sok együttérzés szorult, ezért nem nagyon értem, mit eszik rajta az anyám.

Intek Thomasnak, akivel együtt járunk ifibe, és ő az egyetlen hasonló korú fiú a gyülekezetünkben. A családjával kifelé igyekeznek a templomból, és már a kijárat közeléből integet vissza nekem. Én is felállok, és a halványkék ruhámba törlöm a kezem. Már alig várom, hogy végre kiérjek a friss levegőre.

– Odakísérnéd Cecilyt a kocsihoz? – kérdezi apa, és sokatmondó pillantással rám mosolyog.

Megpróbálja leállítani anya szóáradatát, mint minden vasárnap, az istentisztelet után. Anya képes még órákig csacsogni, miután már háromszor elbúcsúzott a beszélgetőpartnerétől.

Ebben nem rá ütöttem. Inkább apa példáját követem, aki ritkán szól, de akkor a szavainak súlya és értéke van. Apa örül, hogy sok tulajdonságát felismerheti bennem. Nemcsak a csendes természetét, hanem a kék szemét és a sötét haját, ami a legfeltűnőbb hasonlóság kettőnk között. A magasságát is tőle örököltem, illetve inkább az alacsonyságát. Én százhatvanöt centiméter magas vagyok, és ő csak néhány centivel magasabb nálam. Anya mindig azzal ugrat minket, hogy Cecily tízévesen le fog hagyni mindkettőnket.

Bólintok apának, és megfogom a húgom kezét. Gyorsabban megy nálam, és izgatottan átvág a kifelé tartó kisebb tömegen. Szeretném visszahúzni, de olyan aranyos mosollyal néz vissza rám, hogy nincs szívem megállítani, inkább én is vele futok. Lesietünk a lépcsőn, és lelépünk a gyepre, ahol Cecily kikerül egy idősebb házaspárt. Felnevetek, amikor felkiált és majdnem nekimegy Tyler Kentonnak, a gyülekezet legvásottabb gyerekének. A nap szikrázik az égen. Jóleső érzéssel beszívom a friss levegőt, és egyre gyorsabban futok Cecily után, aki egyszer csak megbotlik a fűben. Gyorsan mellé térdelek, és megnézem, hogy nem esett-e baja. Hátrasimítom a haját, és a szemébe nézek. Az ajka legörbül, és látom rajta, hogy mindjárt elsírja magát.

– A ruhám… – Apró kezét a ruháján lévő zöld fűfoltra szorítja. – Tönkrement! – kiált fel kétségbeesetten, és piszkos kezét az arcára szorítja. Gyengéden elveszem a kezét az arcáról, és rámosolygok.

– Nem ment tönkre. Ki lehet mosni, drágám. – Letörlöm az arcáról az egyik legördülő könnycseppet. Cecily szipog egy kicsit, és még mindig nem hisz nekem. – Ilyesmi mindenkivel előfordul. Én is sokszor elestem már a legjobb ruhámban. – Ezt persze csak azért mondom, hogy megnyugtassam.

Cecily szája halvány mosolyra húzódik.

– Nem igaz. – A húgom ismer engem. Én is elmosolyodom, és felsegítem, közben még egyszer megnézem a kezét meg a karját, hátha megsérült. De nincsen semmi baja. Átölelem, és így folytatjuk az utunkat a templomkertben, a parkoló felé. A szüleink is csatlakoznak hozzánk. Apának sikerült leállítania anya pletykálkodását.

Hazafelé pillangókat rajzolok Cecily kedvenc kifestőkönyvébe a hátsó ülésen, miközben a szüleink elöl arról beszélgetnek, hogy mostanában mosómedvék dézsmálják meg a kukáinkat. Apa nem állítja le a motort, amikor leparkol a felhajtón. Cecily arcon csókol, aztán kiszáll a kocsiból. Utánamegyek, megölelem anyát, aztán aputól kapok egy puszit, mielőtt beülök a kormány mögé.

– Légy óvatos, drágám – figyelmeztet apa. – Ilyen szép napos időben sokan vannak az utakon. – A kezével beárnyékolja az arcát, és összehúzott szemmel néz rám. Már régen volt ilyen ragyogó napsütés Hampsteadben. Eddig csak a melegtől szenvedtünk, de a napot nem nagyon láttuk. Bólintok, és megígérem apának, hogy óvatosan fogok vezetni.

Amikor elhagyom a környéket, egy másik rádióállomásra kapcsolok. Felcsavarom a hangerőt, és együtt énekelek a rádióval a belváros felé menet. Az a célom, hogy három vödör festéket szerezzek minden boltban, amit meglátogatok. Egynek is örülnék, de hármat szeretnék, hogy mindent le tudjunk festeni a templomban.

Az első üzlet, a Mark’s Háztartási Cikkek híresen a legolcsóbb a városban. A tulajdonosnak igen jó hírneve van a környéken, és örülök, hogy találkozhatok vele. Megállok a majdnem üres parkolóban. Csak egy elegáns cseresznyepiros autó meg egy minibusz áll benne. A régi épület deszkákból és gipszkartonból épült. A cégtábla meg van repedve, és az M betű alig olvasható. Amikor benyitok, nyikorog az ajtó, és megszólal egy kis harang. Az egyik kartondobozról egy macska ugrik a lábam elé. Megsimogatom, mielőtt folytatom az utam az üzlet belseje felé.

A bolt belül is ugyanolyan rendetlen, mint kívül, és tele van mindenféle kacattal, ezért csak akkor veszem észre a fiút a pult mögött, amikor egészen közel érek hozzá. Kicsit meghökkenek, amikor megpillantom. Magas, széles vállú, és úgy néz ki, mintha évek óta sportolna.

– A tulajdonost keresem, Mark… – Megpróbálom felidézni a tulaj vezetéknevét, de nem jut eszembe. Mindenki csak Marknak hívja.

– Mark vagyok – szólal meg egy hang a sportos külsejű fiú mögött. Kicsit oldalra hajolok, és meglátok egy másik fiút, aki egy széken ül a pult mögött, és teljesen feketébe van öltözve. Ő sokkal vékonyabb az elsőnél, mégis nagyobbnak tűnik nála. Sötét haja kétoldalt hosszú, és elöl a homlokába hullik. A napbarnított karja csupa tetoválás. A fekete mintákon látszik, hogy gondosan megtervezték őket.

Nem vagyok oda a tetoválásért, de nem ítélem el érte, csak arra gondolok, hogy ezen a nyáron rajtam kívül mindenki le van már barnulva.

– Nem, én vagyok Mark – mondja egy harmadik hang. Az első fiú másik oldalán egy középtermetű, vékony, rövidre vágott hajú fiút pillantok meg. – De az ifjabb Mark. Ha az öregemet keresed, ő ma nincs itt.

A harmadik fiúnak is van néhány tetkója, de nem olyan rendezetten, mint a hosszú hajúnak, viszont egy piercing csillog a szemöldökében. Egyszer megkérdeztem a szüleimet, mit szólnának, ha átlyukasztanám a köldökömet, és még most is nevetnem kell, ha az elszörnyedt arcukra gondolok.

– Ő a jobb a két Mark közül – jegyzi meg a hosszú hajú fiú, mély, lassú hangon. Elmosolyodik, és két gyönyörű gödröcske jelenik meg az arcán.

Felnevetek, mert sejtem, hogy ez távol van az igazságtól.

– Nem hiszem – válaszolom évődve. Mindhárman velem nevetnek, és az ifjabb Mark mosolyogva közelebb lép hozzám.

A széken ülő fiú feláll. Olyan magas, hogy a jelenléte még határozottabbnak tűnik. Valósággal fölém tornyosul. Nagyon vonzó, és az arca markáns. Szögletes áll, sötét szempillák, dús szemöldök. Az orra vékony, és az ajka halvány rózsaszín. Rábámulok, ő pedig visszabámul rám.

– Miért keresed az apámat? – kérdezi Mark.

Amikor nem válaszolok azonnal, Mark és a sportos fiú összenéz, majd kíváncsi pillantással rám mered.

Hirtelen magamhoz térek, és elszégyellem magam, hogy így rácsodálkoztam a hosszú hajú fiúra.

– A hempsteadi baptista gyülekezettől jöttem, és adományt szeretnék kérni. Festékre vagy egyéb felszerelésre van szükségünk, hogy felújítsuk a templomot, ami…

Elhallgatok, mert a vonzó, rózsaszín ajkú fiú beszélgetni kezd a barátjával, de olyan halk hangon, hogy nem hallom, mit mond. Aztán ők is elhallgatnak, és a három fiú rám mosolyog.

Mark szólal meg először.

– Ezt megtehetjük neked – jelenti ki.

Behízelgőnek találom a mosolyát, de nem tudom megmondani, miért. Visszamosolygok rá, és megköszönöm neki.

A fiú a barátjához fordul, akinek egy hatalmas hajó van a bicepszére tetoválva.

– Hardin, hány kanna festék van hátul?

Hardin? Milyen furcsa név. Még sosem hallottam.

A pólójának az ujja csak a hajó felét takarja el. Nagyon szép tetoválás. Tökéletesek a részletek, és szépek a színek. Amikor az arcára nézek, egy pillanatra megint megbámulom az ajkát, és érzem, hogy elpirulok. A fiú merőn néz engem, és észreveszi, hogy a pillantásom elidőzött az arcán. Látom, hogy Mark Hardinra néz, de nem értem, mit súg oda neki.

– Mit szólnál egy ajánlathoz? – kérdezi Mark, és Hardin felé int a fejével.

Érdeklődve hallgatom. Ez a Hardin viccesnek tűnik – egy kicsit furcsa, de azért tetszik.

– És mi lenne az? – Csavargatni kezdem a hajam, és várok. Hardin még mindig engem bámul. Van benne valami rejtélyes. Ezt rögtön megéreztem. Azon kapom magam, hogy érdekel ez a fiú, aki annyira igyekszik keménynek tűnni. Belegondolok, mit szólnának a szüleim, ha hazavinném. Anya szerint a tetoválás bűnös dolog, de én nem vagyok ebben biztos. Nekem biztosan nem kéne, de elismerem, hogy egyfajta önkifejezés lehet, abban pedig mindig van valami szépség.

Mark megvakarja az állát.

– Ha kétszer randevúzol a barátommal, Hardinnal, akkor adok tíz gallon festéket.

Hardinra nézek, aki gunyoros mosollyal az ajkán figyeli a reakciómat. Az ajka csodálatos. Az enyhén nőies külseje vonzóbbá teszi, mint a fekete ruhái vagy a rendetlen haja. Tehát erről sugdolóztak? Tetszem Hardinnak?

Elgondolkodom, Mark pedig emeli a tétet.

– Bármilyen színt. Bármilyen árnyalatot, méghozzá ingyen. Tíz gallont kapsz.

Jó üzletember.

Csettintek a nyelvemmel.

– Egy randi – jelentem ki.

Hardin felnevet. A nevetése is mély, mint a hangja, és a gödröcskéi újra megjelennek. Oké… be kell ismernem, hogy nagyon szexi. Észre sem vettem, hogy milyen vonzó, amikor beléptem az üzletbe. Csak arra gondoltam, hogy megszerezzem a festéket, és a neonfényben először fel sem tűnt, milyen szép zöld szeme van.

– Egy randi is megteszi. – Hardin zsebre vágja a kezét, és Mark a rövid hajú fiúra néz.

Büszke vagyok magamra, hogy ilyen ügyesen alkudoztam, és mosolyogva sorolom, milyen színekre lesz szükségem a padsorokhoz, a falakhoz és a lépcsőkhöz. Közben úgy teszek, mintha nem érdekelne a randevú Hardinnal, a zárkózott, kócos hajú fiúval, aki olyan ártatlan és félénk, hogy hajlandó tíz gallon festéket elcserélni egyetlen randevúra.

Molly

Az anyja mesélt neki a veszélyes lányokról, amikor kisfiú volt. Minél gonoszabb egy lány hozzád, és minél messzebb fut tőled, annál jobban kedvel. Kitartóan üldözni kell őt, ezt tanítják a fiatal fiúknak.

Ezek a kitartó fiúk aztán férfivá nőnek, és rájönnek, hogy ha egy lány nem kedveli őket, akkor egyszerűen nem kedveli őket. A lány úgy nőtt fel, hogy nem volt mellette egy nő, aki megmutatta volna, hogyan kell a férfiakkal bánni. Az anyja gyorsabb és nagyobb életről álmodott, mint amit mellette élhetett volna, és a lány a körülötte lévő férfiakat figyelve tanulta meg, hogyan kell egy férfinak viselkednie.

Amikor a lány felnőtt, gyorsan ráérzett a játszmák ízére, és hamarosan mesterjátékos lett belőle.

Lehúzom a ruhámat, amikor befordulok a sarkon, és belépek a mellékutcába. Hallom a szakadó csipke hangját, és átkozom magam, hogy megint ez történik.

Vonattal bejöttem a városba, hogy… csináljak valamit.

Nem tudom, mit, de már nagyon unom, hogy így érzem magam. Az üresség olyan viselkedésre veheti rá az embert, amire sosem gondolt volna, és ez az egyetlen módja annak, hogy betöltsem a lelkemben tátongó átkozottul nagy űrt. Elégtétellel tölt el, ha a férfiak megbámulnak. Úgy érzik, hogy joguk van a testemhez, mert az öltözékemmel szándékosan provokálom őket. Undorítónak tartom őket, mert teljesen félreismernek, mégis játszom a szerepemet, és bátorítom a viselkedésüket, amikor rájuk kacsintok. Egy szégyenlős mosoly nagy hatással van egy magányos férfira.

Magamtól is undorodom, amiért szükségem van a figyelmükre. Égő fájdalmat érzek a bensőmben, amit mindenáron csillapítani akarok.

Befordulok még egy sarkon, és elfordítom a fejem, amikor egy fekete kocsi lelassít mellettem, és a benne ülő férfi végigmér. Az utcák sötétek, és ez a zegzugos mellékút Philadelphia egyik gazdag negyede mögött húzódik. Az utcákon drága üzletek sorakoznak, és mindegyiknek saját hátsó terasza van.

Túl sok a pénz, de kevés az öröm a Main Line-on.

– Van kedved kocsikázni? – kérdezi a férfi, miközben a kocsi automata ablaka halk zúgással leereszkedik. Az arca kicsit ráncos, őszülő szőke haját gondosan elválasztotta és lefésülte. A mosolya behízelgő, és a korához képest jól néz ki, de az agyamban most is megszólalnak a vészcsengők, mint minden hétvégén, amióta valami megmagyarázhatatlan késztetést követve, zombiként sétálgatok a belvárosban. A mosolya ugyanolyan hamis, mint az én Chanel táskám. Ez a mosoly a pénzből fakad, ezt már megtanultam. Az ilyen fényes autókban olyan férfiak ülnek, akiknek sok pénzük van, de nincs lelkiismeretük. A feleségük már hetek, sőt hónapok óta nem feküdt le velük, és az utcákon keresik a figyelmet, amit otthon nem kapnak meg.

De én nem akarom a pasi pénzét. A szüleimnek van elég pénze, még több is, mint kéne.

– Nem vagyok prosti, te beteg állat! – A magas sarkú cipőmmel belerúgok a csillogó kocsijába, és észreveszem a gyűrűt a kezén. A pillantása követi az enyémet, és a kezét a kormánykerék alá rejti. Szemétláda. – Ügyes próbálkozás. Menj haza a feleségedhez! Akármilyen béna kifogással léptél le otthonról, le fogsz bukni, ha nem húzol vissza időben.

Továbbmegyek, miközben a férfi valamit még mond nekem. De már nem hallom, és a hangját elviszi a szél a sötét éjszakába. Nem is nézek vissza rá.

Az út majdnem üres, mert hétfő este van, és már kilenc óra is elmúlt. Az épületek hátsó részén gyér a világítás, a levegő nyugodt és csendes. Elhaladok egy étterem mögött. Gőz árad ki az ablakokon, és az orromat megcsapja a faszén illata. Csodálatos ez a szag. Eszembe juttatja a kerti sütögetéseket Curtiséknél, amikor szinte családtagnak számítottam náluk.

Elhessegetem a gondolatot, és viszonzom a kötényt és szakácssapkát viselő középkorú nő mosolyát, aki kilép az étterem hátsó ajtaján. Az öngyújtó fénye felragyog az éjszakában. Megszívja a cigijét, és megint rámosolygok.

– Vigyázz magadra ezen a környéken, kislány – figyelmeztet a rekedt hangján.

– Mindig vigyázok – válaszolom mosolyogva, és legyintek. A nő megcsóválja a fejét, és a szájába veszi a cigit. A füst megtölti a hideg levegőt, és a cigaretta parázsló fénye felizzik a sötétben. A nő egy sietős slukk után a betonra dobja a cigit, és rátapos.

Folytatom az utamat. A levegő egyre hűvösebb lesz. Megint elhalad mellettem egy kocsi, mire a járda másik szélére húzódok. Ez a kocsi is fekete… Jobban szemügyre veszem, és rájövök, hogy ugyanaz a fényes fekete jármű halad mellettem, mint az előbb. Végigfut a hátamon a hideg, amikor lelassít és a kerekei szétlapítják a mellékutcán heverő szemetet.

Megszaporázom a lépteimet, és egy nagy konténer mögé húzódom, hogy minél messzebb legyek az idegentől. Sikerül leelőznöm a kocsit.

Nem tudom, miért vagyok ilyen paranoiás ma este, amikor majdnem minden hétvégén ezt csinálom. Egy rémes köténybe bújok, megpuszilom apát, és kérek tőle pénzt a vonatjegyre. Ő a homlokát ráncolja, és azt mondja, hogy túl sok időt töltök egyedül, és hogy tovább kell lépnem, mielőtt az élet elszalad mellettem. Ha olyan könnyű lenne továbblépni, akkor nem öltöznék át ebbe a ruhába, nem gyűrném a ronda kötényt a táskámba, hogy hazafelé menet megint visszavegyem.

Továbblépni. Mintha az olyan egyszerű lenne. Molly, még csak tizenhét éves vagy. Vissza kell térned az életbe, mert elpazarlod a legszebb éveidet, mondogatja az apám. Én mindig bólogatok, mosolygok, és úgy teszek, mintha egyetértenék vele. Közben azt kívánom, hogy ne hasonlítgassa állandóan az ő veszteségét az enyémhez. Mert az a különbség, hogy az anyám itt akart hagyni minket.

Ma valahogy másképp érzem magam, talán azért, mert ugyanaz a férfi másodszor áll meg mellettem alig húsz perc leforgása alatt.

Futni kezdek, és a kátyús mellékutat magam mögött hagyva, a forgalmas utca felé igyekszem. Egy taxi rám dudál, amikor kiszaladok az úttestre. Gyorsan visszaugrok a járdára, és zihálva levegő után kapkodok.

Haza kell mennem. Most. A hideg levegő marja a tüdőmet. Körülnézek.

– Molly? Te vagy az, Molly Samuels? – kiált fel mögöttem egy női hang.

Megfordulok, és egy ismerős arcot pillantok meg. Annak a személynek az arcát, akit ma egyáltalán nem akartam látni. Legszívesebben futásnak erednék az ellenkező irányba, de ekkor találkozik a pillantásunk. Két barna bevásárlószatyrot cipel, és egyenesen felém tart.

– Mit keresel itt, ilyen későn? – kérdezi Mrs. Garret, és hátrasimítja az arcába hulló haját.

– Csak sétálok. – Megpróbálom lejjebb húzni a ruhát a combomon, amikor nem néz oda.

– Egyedül?

– Te is egyedül vagy – vágom rá.

A nő felsóhajt, és megigazítja az egyik szatyrot a kezében.

– Gyere, ülj be a kocsiba! – Azzal elindul a sarkon álló barna furgon felé.

Megnyomja a távirányító gombját, mire kinyílik az ajtó, én pedig vonakodva beszállok. Inkább vagyok itt Mrs. Garrettel és a véleményével, mint az utcán azzal a pasival, aki nem hajlandó elfogadni a visszautasítást.

A megmentőm beül a kormány mögé, és egy pillanatig maga elé bámul, mielőtt felém fordul.

– Tudod, nem viselkedhetsz így az egész hátralévő életedben. – A hangja erős, de a keze remeg a kormánykeréken.

– De én nem…

– Ne tégy úgy, mintha semmi sem történt volna. – A válasz elárulja, hogy nem áll szándékában finomkodni. – Egészen másképp öltözöl, mint régebben, és nem hiszem, hogy az apád örülne neki, ha meglátna. A hajad rózsaszín… Nem is hasonlít a természetes szőke hajadra. És itt sétálgatsz egyedül késő este. Tudod, nemcsak én vettelek észre. John, aki a gyülekezetembe jár, meglátott valamelyik este. Elmesélte nekünk mindenki előtt, hogy nézel ki.

– Én csak…

Mrs. Garret csak legyint a tiltakozásomra.

– Nem fejeztem be. Az apád szerint már nem is készülsz az Ohio State-re, pedig Curtisszel éveken át azt terveztétek, hogy mindketten oda fogtok járni.

Amikor kimondja ezt a nevet, mintha egy éles karddal belém hasítanának, és bezúznák azt a kemény páncélt, amit magam köré növesztettem. Az ürességet, amivel védem magam. A fia arca elárasztja az elmémet, és a hangja megtölti a fülemet.

– Hagyd abba… – A fájdalom megbénít, és alig tudom kipréselni magamból a szavakat.

– Nem hagyom abba, Molly – jelenti ki Mrs. Garret.

Amikor ránézek, látom, hogy nagyon fel van dúlva. Mintha az elmúlt hat hónapban egyre csak gyűltek volna benne az érzelmek, és most bármelyik pillanatban kirobbanhatnak belőle.

– Curtis a fiam volt – folytatja. – Úgyhogy ne ülj itt, és ne tegyél úgy, mintha neked több okod lenne a fájdalomra, mint nekem. Elveszítettem a gyermekemet, az egyetlen fiamat, és most itt ülök, és nézem, ahogy elveszítem a drága kicsi Mollyt is, akit láttam felnőni… Ezért nem fogok tovább hallgatni. Tessék egyetemre járni, és elhúzni ebből a városból, ahogy Curtisszel terveztétek. Folytasd az életet. Mindnyájunknak ezt kell tennie. És ha én meg tudom tenni, akármilyen nehéz is, akkor te is képes leszel rá.

Mrs. Garret elhallgat, én pedig úgy érzem, mintha az elmúlt két percben csomókat kötött volna a gyomromra. Mindig csendes nő volt, inkább a férje beszélt sokat, de most nem tűnik olyan gyengének és törékenynek, mint korábban. A hangja nem lágy, mint máskor, hanem kemény és elszánt. Nagy hatással van rám ez a változás, és megfájdul a szívem, ha arra gondolok, mi lett belőlem.

De én vezettem azt az autót.

Belementem, hogy én vezessem Curtis kisteherautóját aznap este, egy nappal a jogosítványom megszerzése előtt. Izgatottak voltunk, és nem tudtam ellenállni a mosolyának. Minden porcikámmal imádtam őt, és amikor meghalt, teljesen szétestem. Ő volt az én menedékem, és mellette biztos voltam abban, hogy nem fogom úgy végezni, mint az anyám. Nem leszek olyan nő, aki valami többre és nagyobbra vágyik, és nem elégszik meg azzal, hogy anya és feleség legyen egy gazdag kertvárosban. Anyám azzal töltötte a napjait, hogy festegetett és táncolgatott a nagy házunkban, dalokat énekelt, és megígérte nekem, hogy ki fogunk törni ebből a sivár kisvárosból. Nem itt fogunk meghalni… Egyszer meg fogom győzni az apádat, mondogatta mindig.

Az ígéretének csak a felét tartotta be, és két évvel ezelőtt, az éjszaka közepén elment. Úgy tűnik, nem bírta elviselni azt a szégyent, hogy csak anya és feleség. A legtöbb nő nem találná ezt olyan szégyenletes dolognak, de anya igen. Ő azt akarta, hogy mindenki rá figyeljen, és az emberek megismerjék a nevét. Engem hibáztatott, amikor ez nem történt meg, még ha próbálta is tagadni. Mindig szégyellt engem. Állandóan arra emlékeztetett, hogy mit tettem a testével. Számtalanszor elmesélte, milyen jól nézett ki, mielőtt megérkeztem. Úgy viselkedett, mintha én döntöttem volna el, hogy ennek az önző nőnek a méhében kezdek el növekedni. Egyszer megmutatta a hasán lévő hegeket, amiket én okoztam, és vele együtt szörnyülködtem a terhességi csíkok láttán.

Állítólag én akadályoztam meg abban, hogy hozzá méltó életet éljen, mégis állandóan ígéretekkel szédített. Hatalmas, fényes városokról mesélt nekem, ahol a plakátokon ő szerepel majd.

Egyik este még azt hallgattam, milyen világot képzel el magának, aztán kora hajnalban a lépcső tetején állva néztem, ahogy a bejárati ajtó felé tart egy bőröndöt húzva maga mögött. Káromkodott, és hátradobta a haját a válláról. Úgy volt öltözve, mintha állásinterjúra menne. Kisminkelte magát, és beszárította a haját. Legalább egy fél flakon hajlakkot magára fújhatott, hogy úgy álljon a frizurája. Izgatottnak és magabiztosnak tűnt, amikor megérintette és megigazította a haját.

Mielőtt kilépett az ajtón, körülnézett a gyönyörűen berendezett nappalijában, és olyan mosoly ragyogott az arcán, amit még sosem láttam rajta. Aztán becsukta az ajtót. Elképzeltem, hogy odakint boldogan nekitámaszkodik, és még mindig mosolyog, mintha a paradicsomba menne.

Nem sírtam, csak leosontam a lépcsőn, és megpróbáltam az emlékezetembe vésni, hogy nézett ki, és hogyan viselkedett. Emlékezni akartam minden beszélgetésre, minden ölelésre. Rájöttem, hogy az életem megint meg fog változni. A nappali ablakán át néztem, ahogy beszáll egy taxiba. Azt hiszem, mindig tudtam, hogy megbízhatatlan. Az apám félt elhagyni a várost, ahol felnőtt, és ahol egy nagyon jó állásban dolgozott, de száz százalékig megbízható volt.

Mrs. Garret óvatosan megérinti a rózsaszín hajamat.

– Akkor sem változtathatsz a történteken, ha rózsaszín ételfestékbe dugod a fejed.

Elmosolyodom a szavain, és azt válaszolom, ami először eszembe jut.

– Nem azért festettem be a hajam, mert láttam a fiadat a szemem előtt elvérezni! – csattanok fel, és eszembe jut, hogy a sötét rózsaszín hajfesték vérnek tűnt, amikor leöblítettem.

Ellököm a nő kezét. Igen, ezek kemény, nagyon kemény szavak, de kicsoda ő, hogy megítéljen?

Látom Mrs. Garret arcán, hogy elképzeli a fia szétroncsolódott testét, amely mellett két órán át ültem, mielőtt megérkezett volna a segítség. Megpróbáltam kikapcsolni a biztonsági övet, de hiába erőlködtem. Amikor a kocsi a korlátnak csapódott, úgy meghajlott a karosszériája, hogy a karomat sem tudtam megmozdítani. Pedig igyekeztem, és azzal sem törődtem, hogy az éles fém belevág a bőrömbe. A szerelmem nem mozdult meg, nem szólalt meg, én pedig sikoltoztam és kiabáltam. Kiabáltam vele, a kocsival, az egész világegyetemmel, miközben küszködtem, hogy megmentsem magunkat.

De a világegyetem elárult engem, és teljesen elsötétedett, amikor Curtis arca elsápadt, és a teste elernyedt. Most már hálás vagyok, hogy nem sokkal a halála után elájultam, így nem kellett tovább néznem azt, ami lett belőle, és közben kétségbeesetten reménykedni, hogy valahogy újra életre kel.

Mrs. Garret halkan felsóhajt, és vezetni kezd.

– Megértem a fájdalmadat, Molly… Ha bárki megérti, az én vagyok. Én is küszködtem, és megpróbáltam kitalálni, hogyan folytassam az életem. De te olyasmiért teszed tönkre az életedet, amiről nem tehetsz.

Össze vagyok zavarodva, és az egyik kezemet végighúzom az ajtó kárpitján.

– Nem tehetek róla? Én vezettem a kocsit. – Most is hallom az összeroncsolódó karosszéria fémes hangját, amint a jármű előbb egy fának, majd egy korlátnak csapódott. Remegni kezd a kezem az ölemben. – A kezemben volt az élete, és én megöltem.

Curtis maga volt az élet. Okos volt, barátságos, és mindent szeretett. Örülni tudott még a legnevetségesebb, legegyszerűbb dolgoknak is. Én nem voltam olyan, mint ő. Sokkal cinikusabb voltam, főleg, miután az anyám lelépett. De ő mindig meghallgatott, amikor a haragom miatt ostobaságot csináltam vagy mondtam. A születésnapján segített az apámnak kitakarítani az anyám festőszobáját, miután én fekete festékkel leöntöttem a képeket, amelyeket ránk hagyott. Nem kérdezte tőlem, miért kívántam többször is anyám halálát.

Sosem ítélt el, és a segítségével össze tudtam szedni magam, pedig erre egyedül képtelen lettem volna. Mindig úgy gondoltam, hogy neki köszönhetem majd, ha sikerül megbirkóznom az egyetemmel, és új barátokat tudok szerezni egy idegen városban. Nem szoktam eltitkolni, mi a véleményem az emberekről, ezért nehezen ment a barátkozás. Curtis mindig azt mondta, hogy nincs velem semmi baj, és úgy vagyok jó, ahogy vagyok. Szerinte én mániákusan őszinte voltam, és a kapcsolatunkban inkább ő játszaná a hazug szerepét. Tényleg úgy tett, mintha kedvelné a nagyképű, sznob, gazdag srácokat az iskolában. Mindig ő volt a kedves fiú, akit mindenki szeretett. Én voltam mellette a plusz egy fő. Olyan sokat voltunk együtt, hogy mindenki kezdett elviselni engem, és megszokta a tüskés természetemet. Curtis sármja valahogy kárpótolta őket. Ő volt az én mentségem a világ felé, mert úgy tűnt, hogy látott bennem valamit. Ő volt az egyetlen ember, aki mindig elfogadott és szeretett, de aztán ő is elhagyott engem. Az én hibám volt, ahogy abban is biztos vagyok, hogy az anyám azért ment el, mert ráunt a városra, az apám kiszámíthatóságára és a szőke hajú lányára.

Amikor a mosdó rózsaszín lett és a szőkeségem eltűnt a lefolyóban, vele együtt eltűnt a vágyam is, hogy valaha normális legyek.

– Az egyik ismerősömnek komoly összeköttetései vannak Washingtonban. – Majdnem elfelejtettem, hol vagyok, mert az elmúlt tíz percben újra átéltem az életem minden rémes élményét. – Megkérdezhetem, hogy be tud-e juttatni egy jó iskolába. Szép arra a vidék. Zöld és buja. Már jócskán benne vagyunk az évben, de megpróbálom, ha van hozzá kedved.

Washington? Mi a fene van Washingtonban?

Megfontolom Mrs. Garret ajánlatát. Akarok egyáltalán egyetemre menni? Miközben a választ fontolgatom, hirtelen eszembe jut, hogy igenis el akarok menni ebből a rettenetes városból. Talán igent kéne mondanom. Fiatalabb koromban sokszor gondoltam más városokra. Anya sokat mesélt Los Angelesről, ahol mindennap tökéletes az idő. Beszélt New Yorkról, ahol az utcák mindig tele vannak emberekkel. És mesélt azokról a fényes nagyvárosokról, ahol élni akart. Ha ő el tudta volna viselni ezeket a helyeket, akkor én is elviselem Washingtont.

De nagyon messze van, az ország másik végében. Az apám egyedül maradna itt… Bár talán ez jót is tenne neki. Már alig vannak barátai, mert mindig értem aggódik, és megpróbál rávenni, hogy legyek boldog. A saját élete miatt már nem is aggódik. Talán segítene neki, ha elmennék egyetemre. Talán visszazökkenne az élete a régi, normális kerékvágásba.

Lehet, hogy barátokat is tudnék szerezni. A rózsaszín hajam nem lenne olyan riasztó egy nagyvárosban, ahol az emberek nyitottabbak. És a lányok nem tartanák fenyegetőnek a kihívó ruháimat.

Mindent újrakezdhetnék, és Mrs. Garret büszke lehetne rám.

Curtisnek is adhatnék valamit, amire büszke lenne.

Lehet, hogy pont Washingtonra van szükségem.

Miközben itt ülök a szeretett és elveszített fiú anyja mellett, megfogadom, hogy összeszedem magam.

Washingtonban nem vonatozok ki a sötét külvárosba.

Nem rágódok a múlton.

Nem hagyom el magam.

Csak olyasmit csinálok, ami előremozdítja a jövőmet – és útközben nem érdekel senkinek sem a véleménye.

Melissa

Alábecsülte a lányt, amikor először találkoztak. Akkor nem tudott róla semmit, és még ma sem tud róla túl sokat. Először a bátyját ismerte meg, akivel sokat ittak együtt. Közben kiismerte, és rájött, milyen aljas ember. A lány bátyja egy kígyó volt, aki alattomosan tekergett a kampuszon, mintha az a saját vadászterülete lenne. Ott választotta ki és leste meg az áldozatait.

Az alapos megfigyelésnek köszönhetően rájött, hogy ennek a kígyónak van egy gyenge pontja: a húga, egy izmos testű, fekete hajú, barna bőrű szépség. Egyre jobban gyűlölte a kígyót, és észrevette, mennyire odavan a húgáért. Állandóan körülötte lebzselt, mintha ő lenne a legfontosabb számára az egész világon. Persze csak a saját ördögi vágyai után. Meggyőzte magát, hogy a kígyó egyre elvetemültebb, és dögvészként terjeszti maga körül a mocskot. Meg kell állítani. A fiú tervet kovácsolt.

Meg kell akadályozni a mocsok terjedését, és a húga csak járulékos veszteség lesz.

Péntek este van, de a ház üres. Az apám egy banketten van a kórházban, ahol az előléptetését ünneplik, a barátaim pedig bulizni mentek. Egyik lehetőséget sem tartom olyan vonzónak, hogy én is ott legyek.

A buli nem lenne rossz, ha nem a diákszövetségi házban tartanák, ahol a bátyám szokott lógni. Ráadásul annyira félt engem, hogy nem is érezhetem jól magam. Ez annyira bosszantó.

A bankett talán jobb választás lenne, de csak részben. Az apám, a város köztiszteletben álló orvosa inkább gyógyítóként jeleskedik, mint szülőként… de azért igyekszik. Az ideje értékes és drága, és nem vehetem fel a versenyt a beteg emberekkel, akiknek a számláiból vettük ezt a hatalmas házat, ahol most üldögélek és nyafogok.

Bűntudatom támad, ezért felveszem a telefont, és meg akarom írni az apámnak, hogy mégis elmegyek a bankettre. Aztán látom, hogy kilenc óra van, és a bankett nyolckor kezdődött. Csak megzavarnám az ünnepséget, és újabb okot adnék apám fiatal barátnőjének, hogy megint panaszkodjon rám. Tasha csak három évvel idősebb nálam, és már egy éve jár apával. Kicsit megértőbb lennék iránta, ha nem jártunk volna egy középiskolába, és nem emlékeznék arra, milyen aljas kis kígyó. Vagy nem tenne úgy, mintha nem emlékezne rám, pedig tutira tudja, ki vagyok.

Akármilyen bunkó is hozzám, nem árulkodom róla apának. Tasha boldoggá teszi. Elmosolyodik, amikor apa ránéz. Nevet a béna viccein. Tudom, hogy nem úgy szereti, ahogy megérdemelné, de apa teljesen átalakult, amióta betoppant a rendelőjébe a törött ujjával meg a hetyke cickóival. Apámat sokkal jobban megviselte a válás, mint az anyámat, aki azonnal bejelentette, hogy visszamegy Mexikóba, és a nagyszüleimnél lakik, amíg sikerül a saját lábára állnia.

Nem tudom, kit akar becsapni. Annyi pénzt kapott apától, amiből egész hátralévő életében dőzsölhet.

Nem akarom zavarni apát és Tashát, ezért inkább Dannek írok. Most éppen egy volt iskolatársammal jár. De a csaj még mindig középiskolás, ellentétben velem. A bátyám engem nagyon félt, és mindent megtenne értem, de más lányokkal nagyon aljas módon viselkedik. Egy igazi szemétláda, tényleg. Igyekszem nem foglalkozni a nőügyeivel. A barátai is szemétládák, csak általában fiatalabbak és még aljasabbak nála. Szereti hozzá hasonlóan alja emberekkel körülvenni magát, mert akkor azt hiszi, hogy különb náluk. Király akar lenni a patkányok között, azt hiszem.

Dan válasza nem késik. Húsz perc múlva érted megyek.

Küldök neki egy mosolygós arcot, és felpattanok az ágyról, hogy készülődni kezdjek. Nem állíthatok be smink nélkül, egy szürke WCU-s egyetemi pólóban. Szeretnék jobban kinézni, ha már buliba megyek. Ugyanakkor óvatosnak kell lennem, milyen ruhát választok, ha nem akarom egész este a bátyám macerálását hallgatni.

Kinyitom a ruhásszekrényt, és keresgélni kezdek a fekete flitteres ruhák között. Rengeteg ruhám van. Anyám egy hordás után mindig nekem adta a ruháit. Apa próbálta boldoggá tenni őt csillogó ruhákkal és egy piros sportkocsival, de anya valahogy mégsem lett soha boldog. Amikor elment, felajánlotta nekem, hogy költözzek vissza Mexikóba vele. Talán viccesnek tűnik, de nem tudtam elképzelni, hogy lemondjak az úszásról, és elhagyjam az úszócsapatomat. Az úszás mindennél fontosabb számomra, itt Washingtonban. Ezt hiányolnám a legjobban, apán és Danen kívül, ha elmennék. Dan fejében megfordult, hogy visszaköltözik, de nem akart itt hagyni engem. Mert akkor nem tarthatna állandóan szemmel.

Két ruhát is felpróbálok, de visszahajítok a szekrénybe. Végül előveszek egy overallt, amit még nem hordtam, de nagyon csinos. Tiszta fekete, csak a vállpántján van egy finom rózsaszín minta. A szűk fazon kihangsúlyozza a fenekemet, és nem túl elegáns, ezért nyugodtan felvehetem egy buliba. Ugyanakkor eleget takar belőlem, hogy a bátyám megnyugodjon, és befogja a száját.

Hamar elkészülök, és Dan idegesítő dudája már meg is szólal az utcán. Felkapom a táskámat, és leszaladok a lépcsőn. Ha nem sietek, a szomszédok megint panaszkodni fognak a zaj miatt. Gyorsan beállítom a riasztó kódját, és kilépek az ajtón. Amikor Dan Audijához érek, látom, hogy magával hozta néhány aranyifjú haverját.

– Logan, engedd előreülni! – adja ki a parancsot.

Sokszor találkoztam már Logannel, aki mindig kedves volt hozzám. Egyszer rám hajtott egy bulin. Aztán felálltam a heverőről, és rájött, hogy legalább tíz centivel magasabb vagyok nála. Azt mondta, hogy jó barátok lehetünk. Jót nevettem rajta, mert tetszett a stílusa. Azóta ő a kedvencem a bátyám idióta spanjai közül.

– Nem kell. Beszállok hátra – állítom le Logant, amikor kikapcsolja a biztonsági övét. Bemászok a hátsó ülésre, egy hullámos fekete hajú srác mellé, akinek féloldalt emósan az arcába lóg a haja. Ez a frizura jól megy a szemöldökében meg a szájában lévő piercinghez. Fel sem néz a mobiljából, amikor lehuppanok az ülésre és köszönök neki.

– Ne foglalkozz vele – szólal meg Dan, és szigorú pillantást vet rám a tükörben.

Megforgatom a szemem, és én is előveszem a telefonomat. Majd elszórakoztatom magam útközben.

A háznál nem találunk parkolóhelyet. Dan kitesz a ház előtt, hogy ne kelljen gyalogolnom. Kiugrok a kocsiból, és amikor becsukom az ajtót, meglátom a fekete hajú srácot. Ő is kiszállt, és már a ház felé sétál.

– Szemétláda! – kiált utána Dan.

Az idegen felemeli a kezét, és kinyújtja a középső ujját.

– Szerintem azt akarták, hogy te is velük gyalogolj – állapítom meg, miközben mögötte haladok a bejárati ajtó felé. Egy csapat lány megbámulja a srácot, amikor elhaladunk mellettük. Az egyikük odasúg valamit a másik kettőnek, és mind rám merednek. – Valami baj van? – kérdezem, és az agyonsminkelt szemükbe nézek. Mindhárman megrázzák a fejüket, és látszik rajtuk, hogy nem számítottak erre a kérdésre.

Hát rosszul számítottak. Ki nem állhatom a nyafka szőkéket, akik azért pletykálkodnak másokról, hogy fontosnak érezzék magukat.

– Most biztos a bugyijukba pisiltek – jegyzi meg a hullámos hajú srác. Nagyon mély hangja van, és mintha angol akcentussal beszélne. Lelassítja a lépteit, de nem fordul felém, és nem néz rám. A karja csupa tetkó. Nem tudom kivenni a mintákat, de mind tiszta fekete. A farmerja és a pólója is fekete. Illik hozzá ez a szín. A bakancsa tompán dobog a lágy gyepen.

Megpróbálok lépést tartani vele, de hatalmasakat lép. Jó néhány centivel magasabb nálam.

– Remélem is – válaszolom, és visszanézek a szőke cicababákra. Már továbbmentek, és most egy részegen tántorgó lányt bámulnak.

A fiú nem szól többet hozzám, amikor belépünk a házba. Rám se néz, csak bemegy a konyhába, lecsavarja egy whiskysüveg tetejét, és iszik egy kortyot. Most már kíváncsi vagyok rá. Amikor Dan és Logan megérkezik, elhatározom, hogy utánanézek a tetkós idegennek. A pulton lévő kosárból kiveszek egy lehűtött sangriát, és odamegyek a bátyámhoz. Egy sörrel a kezében ül a heverőn, és máris bűzlik a fűtől. Rám emeli a szemét, ami piros, mint a nyúlé.

– Ki volt a srác a hátsó ülésen? – kérdezem tőle.

Dan arckifejezése megváltozik.

– Kicsoda? Hardin?

Láthatóan nem örül, hogy érdeklődöm utána. Hardin? Miféle név ez?

– Tartsd távol magad tőle, Mel – figyelmeztet Dan. – Komolyan mondom.

Megforgatom a szemem, és úgy döntök, hogy emiatt nem érdemes vitába bocsátkozni a bátyámmal. Eddig egyik fiúmat sem nézte jó szemmel, mégis össze akart hozni a legjobb barátjával, Jace-szel, aki a legundorítóbb a haverjai közül. Egyértelmű, hogy a bátyám erkölcsi mércéje elég ingatag, és a fű meg az alkohol hatásával együtt változik.

Dan megveregeti a heverőt maga mellett, ezért leülök, és egy darabig figyelem az embereket. A zene egyre hangosabb, és a bulizók egyre többet isznak, ahogy emelkedik a hangulat.

Néhány perc múlva Logan elhívja füstölni a bátyámat, én pedig Hardint keresem a pillantásommal. Még mindig nem szoktam meg ezt a furcsa nevet.

A konyhában látom meg, ahol egyedül támasztja a pultot. A kezében még mindig ott van az üveg whisky, de a tartalma jócskán megcsappant. Negyedórája még tele volt.

Tehát a srác egy partiarc. Remek.

Felpattanok a heverőről, de túl gyorsra sikeredik a mozdulatom, mert Dan megragadja a karomat. Valami elfogadható magyarázatot kell adnom a hirtelen távozásomra. Ha azt mondom, hogy Hardinhoz akarok menni, akkor követni fog.

– Hová mész? – kérdezi.

– Pisilni.

Idegesít, hogy mindig meghív ezekbe a bulikba, de úgy viselkedik, mintha az apám lenne, és nem szereti, ha elmozdulok mellőle.

Dan rám mered, mintha tudná, hogy hazudok. Érzem magamon a tekintetét, ahogy átmegyek a nappalin, ezért inkább a lépcső felé fordulok. A hatalmas házban csak az emeleten vannak vécék, aminek nem sok értelmét látom, de az egész diákszövetség egy baromság, úgyhogy ez sem lep meg.

Lassan felmegyek a lépcsőn. A tetejére érve visszanézek a bátyámra, aztán megfordulok, és egy fekete falba ütközöm.

De ez nem egy fal, hanem Hardin mellkasa.

– Jaj, bocs! – kiáltok fel, és megtörlöm a pólóját, mert rálöttyintettem az italomat. – A feketén legalább nem látszik meg – viccelődök.

Zöld a szeme, és olyan merőn néz rám, hogy el kell fordítanom a pillantásomat.

– Haha – válaszolja monoton hangon.

Bunkó.

– A bátyám azt mondta, hogy tartsam magam távol tőled – szalad ki a számon. Olyan merőn bámul, hogy nehezemre esik szemkontaktust tartani vele, de nem akarok meghátrálni. Van egy érzésem, hogy ezt szokta meg. És így lesz mindenki vesztes vele szemben.

A srác felvonja a szemöldökét, amelyben egy piercing csillog.

– Valóban ezt mondta?

Igen, egyértelműen angol akcentussal beszél. Szeretnék megjegyzést tenni rá, de tudom, milyen idegesítő, amikor az emberek valakinek a kiejtésén rugóznak. Velem is mindig ez történik.

Bólintok.

– És miért van ez? – kérdezi a brit srác.

– Nem tudom… De szeretném tudni. Elég rossz lehetsz, ha Dan nem kedvel – teszem hozzá viccelődve.

A brit nem nevet.

Kezdek feszült lenni. Hardin rossz energiákat sugároz.

– Nem hiszem, hogy az ő véleményére kéne hallgatnod. Magából indul ki – állapítja meg.

Szeretnék ellenkezni, és megvédeni a bátyámat, hogy nem is olyan rossz ember, csak félreértik. Nem kéne szó nélkül hagynom, hogy ez a srác sértegeti.

De aztán eszembe jut az a nap, amikor Dan legutóbbi barátnőjének a családja megjelent a házunkban, és a szegény terhes lány a dühös apja háta mögött bújt meg. Az apám írt egy csekket, ők pedig távoztak, és magukkal vitték az unokahúgomat vagy az unokaöcsémet, és soha többé nem hallottunk felőlük. Az az érzésem, hogy a bátyám természetében van valami sötét és fenyegető, de nem veszek róla tudomást.

Az anyám messze él, az apám Tashát ajnározza, ezért Danen kívül nincs senkim.

Felnevetek.

– Biztos vagyok benne, hogy sokkal jobb vagy, mint Dan hiszi.

Hardin felemeli a tetovált karját, és hátrasöpri a haját a homlokából.

– Nem. Rosszabb vagyok.

Még mindig farkasszemet néz velem, és tudom, hogy komolyan beszél. Érzem a szavai mögött a figyelmeztetést, de amikor felém nyújtja a félig üres whiskysüveget, elfogadom, és iszom belőle.

A whisky égeti a torkomat. Pont úgy, ahogy a pillantása a szememet.

Az a gyanúm, hogy Hardin olyan, mint a benzin.

Steph

Amikor a fiú először találkozott a lángvörös hajú, tetovált karú lánnyal, rögtön észrevette a benne lakozó sötétséget. Érezte, hogy versengve tekint a világosabb hajú barátnőjére. Mindig összehasonlította magát vele, és kétségbeesetten vágyott mások figyelmére. Egy Roussette nevű lányra emlékeztette az egyik tündérmeséből, amit gyerekkorában olvasott. A vörös hajú hercegnő féltékeny volt a húgaira, amikor hercegekhez mentek feleségül, pedig neki egy admirális volt a férje. De ezt nem tartotta elég jónak. A férjét is csak akkor tartotta jónak, ha jobbá teszi őt a húgainál. A lány nem tudta elviselni a gondolatot, hogy bármit elveszítsen, és még ahhoz is ragaszkodott, ami nem az övé volt. Nem akart második lenni, mert arra vágyott, hogy minden figyelem rá irányuljon. Gyűlölte, ha másé lett az, ami szerinte őt illette meg. És úgy vélte, hogy őt illeti meg minden, ami ezen a világon létezik.

Apám megint későn jött haza a munkából. Mostanában minden este későn érkezik meg, pedig ezen a héten kellett volna a kocsija, hogy elhozzam a szalagavatós ruhámat. A barátnőim már egy hónapja beszerezték a ruhájukat, és kezdek pánikba esni. Ha nem lesz meg a ruhám a bálra, totál ki fogok akadni. Annyira dühít, hogy az apám megint későn jön haza, az anyám pedig az unokahúgomra vigyáz, és nincs ideje meghallgatni a jogos panaszaimat.

Minden a nővérem meg a kisbabája körül forog. Az emberek mindig azt a baromságot hangoztatják, hogy a fiatalabbik testvér a család kisbabája. Ez szépen hangzik, de én úgy nőttem fel, hogy a nővéremtől örökölt ruhákat hordtam. Az utolsó pillanatban dobták össze a születésnapomat, és a közvetlen rokonokon kívül nem vett részt rajtuk senki más. Én vagyok a család számkivetettje, a furcsa gyerek, aki egy kísértet lett a saját otthonában. És még csak nem is tudom, miért.

Anyám utoljára akkor szólt hozzám két szónál többet, amikor olcsó hajfestékkel összebarmoltam az emeleti fürdőszobát. Nagyon kiakadt, mert tökéletes volt az időzítésem: pont a babaköszöntő előtti estén történt. Véletlenül a kádkilépőt is leöntöttem festékkel, és a szüleim hímzett törölközőjét terítettem a vállamra, amíg a tűzpiros hajfesték megfogta a fürtjeimet.

De csak azért, mert nem mertem tönkretenni Olivia blúzát, amit akkor hordott, amikor annyi idős volt, mint én.

Ezt is gyűlölöm hallgatni: amikor Olivia tizenhét éves volt, megválasztották a diáktanács elnökének, vagy: amikor Olivia tizenhét éves volt, színjeles bizonyítvánnyal végzett, és érettségi után rögtön hozzáment a barátjához, az iskola legnépszerűbb tanulójához.

Elegem van, hogy a nővéremhez hasonlítanak. Ő volt a díjnyertes gyermek, és én akármit is teszek, csak ezüstérmes lehetek. Alig várom, hogy elhúzzak az egyetemre. A szüleim nyomására a Washington Centralra megyek, ahol Olivia kiváló minősítéssel szerzett diplomát.

A szüleim addig nem törődtek az egyetemmel, amíg Olivia oda nem kezdett járni. Tudom, hogy úgysem leszek olyan nagyszerű, mint ő, de már elegem van mindenből, és beleegyeztem, hogy én is odamegyek. És elhagyom ezt a rohadt várost.

Amikor apám Jeepje megáll a felhajtón, felkapom a táskámat, még egyszer megnézem magam a tükörben, aztán lerohanok a lépcsőn, és majdnem beleütközöm az anyámba. Észre sem veszi, hogy fekete neccharisnya és piros bőrfelső van rajtam. Csak motyog valamit, és tovább bámulja az e-könyv-olvasóját. Mindig ezt csinálja.

Kinyílik az ajtó, és a nővérem sétál be a nappaliba az apámmal. Sierra, az unokahúgom alszik a nővérem karjában.

– Olyan fáradt vagyok – jelenti be Olivia, miközben végigsétál a helyiségen.

Az anyám azonnal felbukkan, becsukja az olvasót, és szórakozottan a műkandalló párkányára teszi. Olivia kedvéért természetesen el tud szakadni az olvasnivalójától.

– Stephanie hazavisz, drágám – ajánlja fel az apám a segítségemet a megkérdezésem nélkül.

– Apa, el kell hoznom a ruhámat, és fél óra múlva bezár a bolt. – A vállamra vetem a táskámat, és a slusszkulcs felé nyúlok.

– Olivia és Sierra is veled mehet.

– Nem bánom – szólal meg a nővérem. – De előbb el kell mennem a mosdóba.

A barna haja az arca körül lebeg, miközben beszél. Vászonnadrágot és egy rövid ujjú virágmintás blúzt visel. Az apám olyan elismerő pillantással mosolyog rá, mintha ő lenne a legtapintatosabb, legmegértőbb gyermek a világon.