Megbolondult világ

Jack Benneth esetei

Michael Lackner

2023

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

A napjainkban játszódó regényben a szereplők és maga a történet is az író szegényes fantáziájának a szüleménye. Amikor a könyv készült (2021 szeptembere – 2022 januárja) történelem alakulhatott volna az itt leírtak szerint is, de a politikusok gátlástalansága és ostobasága minden képzeletet felül múlt, s ezzel Európa az elmúlt hetven év legnagyobb gazdasági és politikai válságába sodorta magát.

Szereplők:

Jack Benneth – amerikai különleges ügynök

Beleznay Péter – főhadnagy, magyar titkosügynök Omaid Burlington – CIA iszlámábádi vezetője, majd CIA igazgató John Portman – CIA igazgató, majd amerikai Elnök 2021-John Miller – volt amerikai Elnök 2017-2021

Richard Miller – az Elnök testvére, összeesküvő

Britt Johnson – volt amerikai Elnök 2009-2017

Robert Gillan – volt amerikai Elnök 2001-2009

Mehrdad Ahmadi – iszlám terrorista

Monica Rossi – brüsszeli titkosszolga

Tomas Spirovsky – lengyel titkosszolga

Leonyid Popov – orosz titkosszolgálati vezető, Russian Tiger vezérigazgató Dimitri Antonov – orosz titkosszolgálati vezető, Russian Tiger vezérigazgató-helyettes Tamara Szmirnova – orosz titkosszolga, Russian Tiger HR vezető

Borisz Petrov – orosz titkosszolga, Russian Tiger biztonsági főnök Lev Krutov – az orosz Elnök

Alan Atkinson – amerikai ügynök, a Benneth csapat tagja Jimmy Tyler – amerikai ügynök, a Benneth csapat tagja Julia Bogdanov – amerikai ügynök, a Benneth csapat tagja Peter Hammersmith – FBI New-yorki irodájának vezetője Harry Pickerton – amerikai tengerészgyalogos a dróntámadás vezetője Boris Tyihonov – volt washingtoni orosz nagykövet, külügyminiszter helyettes Hugh Carter – amerikai szenátor, az escort lányok meggyilkolásával gyanúsított Fred Biden – CIA alkalmazott, Burlington helyettese és utódja Iszlámábádban Mátray alezredes – titkosszolgálati vezető, Beleznay Péter magyarországi főnöke George Hamilton – a Fehér Ház biztonsági főnöke

Bob Timman – amerikai tengerészgyalogos hadnagy, segítő Kabulban Hamid Omar – afgán informátor

Kambas – Ahmadi testőre

Jose – kocsmáros

Claire Bonnan – Fehér Ház sajtófőnöke

Fred Bolling – FBI igazgató

Burt Morton – az amerikai feketék közösségi vezetője Harry Santana – az amerikai latinók közösségi vezetője Scott Rimmer – a moszkvai amerikai nagykövetség alkalmazottja Joe Hill – az amerikai Elnök személyi titkára

Ekon Abani – nigériai bérgyilkos

William Harvey – amerikai olajmágnás, összeesküvő

Bob Hudson – összeesküvő

Samuel Bradley – amerikai vezérőrnagy a „Tábornok”, összeesküvő

Bill Moore – amerikai igazságügyminiszter

Jimmy Rogers – Carter szenátor titkára, összeesküvő

Teresa Williams – amerikai bírónő

Rick Hammish, McArtur – amerikai bírók

Keith Richardson – amerikai hadiipari vállalkozó, az „Elnök”, összeesküvő

Bob Hoover – az „Ezredes”, összeesküvő

Fred McAllister – az „Igazgató”, összeesküvő

Thomas Lee – az USA Legfelsőbb Bíróságának volt elnöke, összeesküvő

Ian Morton, Billy Highway – amerikai szenátorok, összeesküvők Greg Roberts – az amerikai légierő tábornoka, összeesküvő

John Coltrane – CIA alkalmazott

Németh ezredes – magyar titkosszolgálati vezető

Lucas Grignard ezredes – brüsszeli titkosszolgálati vezető

Bram de Jong alezredes – brüsszeli titkosszolgálati vezető

Boris Cigankov – orosz sorkatona

John Miller

2019 tavaszán valamivel több, mint két évvel az Amerikát alapjaiban megrázó államcsínykísérlet után az ország politikai helyzete rendeződni látszott. Az emberek már elfelejtették az akkori drámai eseményeket, az élet visszatért a megszokott kerékvágásába. Washington is a hétköznapi életét élte, az utca embere természetes közömböséggel figyelte a Fehér Ház körül zajló forgalmat, az oda behajtó, vagy onnan távozó autókkal különösebben senkit sem foglalkozott. Ahogy ezen a márciusi délutánon is az éppen arra járók közül senkinek sem keltette fel az érdeklődését az a fekete állami autó, amely átesve a kötelező ellenőrzéseken az épület főbejáratához hajtott.

– Jó napot Uram! – köszöntötte a Fehér Ház biztonsági főnöke az épületbe belépő magas, fekete férfit, aki szótlanul biccentett egyet a fejével és határozottan megrázta a feléje nyújtott kezet.

– Jól utazott Uram? – kérdezte a biztonsági főnök pár lépés megtétele után, aki tudta, hogy a vendég hosszú repülő úton van túl.

– Minden rendben volt, George – válaszolta az CIA igazgatója, ugyanis ő volt a Fehér Ház látogatója, ebben a késő délutáni időpontban. – Hogy van az Elnök? – tette fel rutinszerűen a kérdést.

– Hangulata a szokásos, nem túl reménykeltő, de a jó hír hozójának mindig örül, és ha jól tudjuk, ma ön jó hírekkel érkezett.

– Ez így van George. Nem irigylem magát, nem lehet kellemes abban a lehangoló környezetben dolgozni nap, mint nap, mint ami mostanában a Fehér Házat jellemzi – próbálta együttérzését kifejezni a CIA igazgatója, aki régóta ismerte a biztonsági főnököt.

Pontosan ekkorra értek az Ovális Iroda bejáratához. George Hamilton, mielőtt kinyitotta volna az ajtót, egy pillanatra megtorpant.

– Igazgató úr! Elnézését kérem, nem szeretnék modortalan lenni, de nem az én dolgom, hogy az itteni légkörrel foglalkozzam. Teszem a dolgom, mindentől függetlenül – válaszolta szárazon és kicsit ellenségesen, bár személy szerint semmi problémája nem volt John Portman-nal. Az Elnököt fokozatosan erősödő depresszió gyötörte, amely természetesen rányomta a bélyegét a Fehér Ház hangulatára, de ezzel a helyzettel gond nélkül együtt tudott élni, különösebben nem zavarta. Viszont attól mindig nagyon ideges lett, amikor valaki erről beszélt, erről érdeklődött. A sajtó, a vendégek, a barátok állandóan az Elnök állapotáról és hangulatáról faggatták, s neki folyamatosan hárítani kellett a kérdéseket. Hamilton nem volt a szavak embere, ő csupán egy egyszerű, de megbízható rendőr volt, és ebből a szerepéből nem is szeretett kilépni. Egy másodpercnyi szünetet követően –

mintha arra várt volna, hogy szavaira Portman esetleg reagál– , bekopogott az ajtón, majd válaszra sem várva kinyitotta és belépett a szobába.

– Elnök úr! Megérkezett Portman igazgató úr – mondta az íróasztal mögött bóbiskoló embernek, aki az Egyesült Államok hivatalban levő elnöke volt.

A zajokra az Elnök felriadt, igyekezett gyorsan, néhány másodperc alatt fogadókésszé varázsolni magát.

– Kérem engedje be a vendéget – mondta miután felállt a székéből és kisétált az íróasztal mögül.

George Hamilton visszalépett az ajtót szélesre tárva.

– Kérem fáradjon be, Miller elnök úr fogadja önt – mondta udvarias hangon.

– Elnök úr! – köszönt a CIA igazgatója, mikor belépett a szobába.

– Foglalj helyet, kérlek – mondta az Elnök a kézfogást követően, miközben a szobában levő fotelre mutatott. Majd az ajtónál várakozó biztonsági főnökre nézett. – Köszönöm George, kérem szóljon a titkárságnak, hogy ne zavarjanak, kivéve akkor, ha az oroszok támadást indítanak ellenünk – mondta vicceskedve, bár nem várt semmilyen reakciót a jelenlévőktől, ahogy nem is kapott.

Az Amerikai Egyesült Államok elnöke fáradt öregember benyomását keltette. Habár még nem volt hatvanéves, de szürke arca, megtört tekintete, görnyedt testtartása koránál jóval idősebbnek mutatta. Mozgása lassú és nehézkes volt, arcán pedig ezer év összes fájdalma és szenvedése tükröződött. Egyáltalán nem foglalkozott a látszat fontosságával, elődeitől eltérően nem igyekezett a fiatal, dinamikus, tettre kész politikus benyomását kelteni.

– Régóta ismerjük egymást, ezért talán megengedhetem magamnak a véleményem nyílt kimondását – mondta Portman miután helyet foglalt a kényelmes fotelben. – Fáradtnak, betegnek és meggyötörtnek tűnsz.

– Köszönöm az udvarias megfogalmazást – válaszolta az Elnök, miközben megengedett magának egy kínvigyort. – Mondd ki nyugodtan, tulajdonképpen szarul nézek ki. De nem is tagadom, pontosan úgy is érzem magam, ahogy kinézek. Viszont, ha jól tudom, most nem azért jöttél, hogy velem foglalkozzunk. Vannak ennél fontosabb dolgok is. Azt mondták jó híreket hozol, kérem mondj el minden részletet arról, ami elnökségem eddigi első pozitív eredménye. Pedig több, mint két év már eltelt belőle – sóhajtotta.

– Rendben – bólintott a CIA igazgatója. Nem kívánt asszisztálni az Elnök önsajnálatához, ezért nem reagált a megjegyzésére. – Az "afgán sólyom" sikeresen teljesítette feladatát, a szabad világ elsőszámú közellensége rövid, de kártékony földi pályafutását bevégezte. Mehrdad Ahmadi halott.

– Igen, ennyit már tudok a gyorsjelentésekből. Érdeklődve várom a beszámolód, pontosan mi is történt?

– Az akció végrehajtására két nappal ezelőtt került sor, Kabultól körülbelül száz kilométernyire délre. A támadást drónokkal hajtottuk végre, melynek során a célszemély, két családtagja és hét kisérője vesztette életét. Az épület, melyben tartózkodtak, a bombázás során teljesen megsemmisült.

– Kik voltak a családtagok?

– A felesége, és a tíz éves fia.

– Ez nem lett volna elkerülhető? – Az Elnököt, mindig érzékenyen érintette, ha felnőtt férfiak gyilkolászási hajlamának nők vagy gyerekek estek áldozatául.

– Sajnos nem. Tudom, hogy utálod azt a kifejezést, hogy járulékos veszteség, de ebben az esetben a legjobb szándékunk ellenére nem volt más megoldás. – A CIA igazgatója messze nem volt olyan finnyás, mint Miller elnök. Véleménye szerint mindenki nyugodt szívvel likvidálható, aki egy Amerikának ártani szándékozó személy tíz kilométeres körzetében tartózkodik önszántából. Persze, ezen álláspontját most nem akarta megosztani az Elnökkel, el akarván kerülni a hosszú erkölcsi aggályoskodását. – Ahmadi hónapok óta folyamatos megfigyelés alatt állt. Ebben az időszakban a testőrei mellett a felesége és a gyereke is együtt voltak vele. Bárkivel is találkozott, vagy tárgyalt, bárhová utazott, ők is mindig jelen voltak. Az volt az érzésünk, mintha védőpajzsként használta volna őket.

– Vagy csak így érezte biztonságban őket – próbálta a dolgok pozitívabb oldalát megvilágítani Miller.

– Az is lehet – bólintott Portman a vállát megvonva, majd folytatta. – Ezt a helyet, ahol lecsaptunk rá, már néhány hónapja figyeltük, pontosabban azóta, amikor is öt hónappal ezelőtt egyértelművé vált számunkra, ez a ház az egyetlen fix pont az életében. Néhány hetente, pár napra ide mindig visszatért, és mindig ugyanazon személyek társaságában. Talán ezen a pár emberen kívül mások nem is tudtak az épület létezéséről. Egyébként maga az épület a hegyekben található, egy hatalmas fennsíkon. Elhelyezkedése miatt gyakorlatilag észrevétlenül megközelíthetetlen. Amúgy egy jellegtelen ház néhány melléképülettel, melyet magas kerítés vesz körül, s melyről senki nem gondolná, hogy kinek szolgált pihenőhelyként. Az épület körül tartottak néhány állatot, így a kíváncsi szemek számára egyszerű pásztorlaknak tűnhetett, amely az arra járó vándor nomádok számára néhány napos pihenési lehetőséget biztosít. Az álcázás tökéletes volt.

– Hogyan sikerült mégis megtalálni ezt a helyet?

– Az akciót Omaid Burlington a CIA iszlámábádi kirendeltségvezetője irányította. Ő, bár Amerikában született, félig afgán származású. Az elmúlt években rendkívül jó kapcsolatokat épített ki a helyi lakosság között. Többek között egy széles besúgó rendszert is működtet. S ennek érett be most a gyümölcse. Ahmadi egyik testőre pár hónappal ezelőtt komoly családi konfliktusba keveredett az egyik informátorunkkal, aki személyes bosszúból árulta el nekünk, hogy hová vonulnak el rendszeresen az általunk keresett személyek.

– Ezek szerint már korábban is tudta, de addig mégsem szólt nekünk erről – csodálkozott az Elnök.

– Igen tudta, de nyomós ok nélkül sosem segítenek nekünk. Az átlagos afgánt nem érdekli, hogy ki kicsoda ebben a nemzetközi konfliktusban. Nem érdekli, hogy Ahmadi a nyugati világ első számú ellensége, és igazán az sem érdekli, hogy mi miért vagyunk ott. Ott vagyunk, mert ez a világ rendje.

Ha azt mondják nekik, hogy ellenség vagyunk és harcolni kell ellenünk, akkor az utolsó csepp vérükig harcolnak. Ha ezt nem mondják nekik, akkor tudomásul veszik a jelenlétünket, és ilyenkor békésen elvagyunk egymással. Azok, akik részei a kiépített besúgóhálózatnak, akkor adnak át információt nekünk, ha erre személyes okuk van. Az informátornak akkor volt oka, át is adta a számunkra fontos információt. Ezt követően folyamatosan figyeltük ezt a helyet. A házban állandó jelleggel ketten tartózkodtak, és ahogy mondtam, Ahmadi a két családtagjával, illetve öt testőrével rendszeresen megjelent itt, s pár napot töltött el.

– S miért most láttátok időszerűnek a rajtaütést? – kérdezte az Elnök, aki egyre nagyobb érdeklődést tanúsított a történtek iránt.

– Úgy ítéltük meg, hogy elegendő információval rendelkezünk egy sikeres akció végrehajtásához, s volt elegendő időnk is kellően felkészülni. Ugyanakkor biztos forrásokból arról értesültünk, hogy egy nagyobb szabású támadásra készülnek iszlám terroristák Ahmadi irányításával egy ismeretlen amerikai célpont ellen. Célszerűnek láttuk ezt megelőzni azzal, hogy a terroristák szellemi és katonai vezetőjét likvidáljuk.

– Biztosak vagyunk abban, hogy valóban a megfelelő személyt iktattuk ki? – Az Elnök a kérdését formálisnak szánta, biztos volt az igen válaszban, de ehhez képest meglepte a CIA igazgatójának reakciója.

– Tulajdonképpen nem vagyunk 100%-ban biztosak ebben – mondta Portman némi zavarral a hangjában.

– Miért nem? – kérdezte meglepetten az Elnök.

– A támadást drónok által ledobott bombákkal hajtottuk végre. A robbanás és a pusztítás jóval nagyobb volt annál, mint amire a ledobott bombák hatóereje alapján számítottunk. Mint utólag kiderült, az épületben nagy mennyiségű üzemanyagot tároltak, emiatt a robbanás ereje és az azt követő tűz gyakorlatilag mindent elpusztított. Az áldozatok a felismerhetetlenségig összeégtek, nem lehetett beazonosítani őket. Egyébként sem rendelkeztünk DNS mintával Ahmaditól, így a DNS

azonosítás sem vezethetne egyértelmű bizonyosságra. Ezek miatt nem mondhatom a 100%-ot.

– Akkor ezek szerint az áldozat bárki lehet és a CIA most csak blöfföl az akció sikerével? – az Elnök hangjában jól érződött a növekvő nyugtalanság.

– Nem. Bár feléd nem tudom a 100%-ot kijelenteni, de vállalom a felelősséget az akció sikeréért.

Ahmadit és társait ártalmatlanítottuk a drón támadás során. Az öt hónapos megfigyelési időszak alatt többször is beazonosítottuk a házban tartózkodó személyeket, most is ugyanők voltak az épületben.

Beazonosítottuk egyértelműen az áldozatok számát, tízen haltak meg. Egy gyerek, egy nő és nyolc férfi. Az elsődleges vizsgálatok alapján a gyerek a nő, és az egyik férfi közös gyermeke. Mindezek a tények alátámasztják az akciónk sikerét.

– Ezek csupán közvetett bizonyítékok – állapította meg az Elnök csalódottan.

– Igen, emiatt nem mondom a 100%-os bizonyosságot, de Burlington, aki személyesen vezette az elmúlt hónapok megfigyelési akcióját, és irányította a mostani támadást, teljesen biztos abban, hogy Ahmadi halott, hiszen ő régóta, személyesen is ismerte a terrorista vezért – Portman nem teljesen értette Miller akadékoskodását. Ő maga teljesen meg volt győződve az akció sikerében.

– Erről nem is tudtam – kapta fel a fejét Miller elnök. – Igaz azt sem tudtam, hogy kicsoda a CIA iszlámábádi irodavezetője – tette hozzá, önkritikusan.

– Burlington és Ahmadi gyerekkori barátok voltak – magyarázta Portman. – Burlington afgán nő

és amerikai férfi gyereke, Ahmadi pont fordítva, neki az apja volt afgán, az anyja lengyel származású amerikai. Mindketten már itt születtek Amerikában. Együtt jártak általános iskolába és középiskolába. A 2001 szeptemberi terrortámadás idején tizennyolc évesek voltak. S ez a katasztrófa mindkettőjük számára sorsfordító lett. A középiskola befejezésekor Burlington katonai akadémiára jelentkezett. Huszonöt éves korára már több külföldi bevetésen vett részt a tengerészgyalogságnál.

Huszonnyolc évesen leszerelt, jelentkezett a CIA-hoz, ahol kiváló képességeinek köszönhetően rendkívül gyorsan haladt előre a ranglétrán. Megbízhatósága és származása alapján több, mint három évvel ezelőtt lett a CIA iszlámábádi kirendeltségének vezetője. A származás a kinevezésben nemcsak azért játszott fontos szerepet, mert így könnyebben építhet kapcsolatot a helyiekkel, hanem azért is mert akkor már Ahmadi körözött terrorista volt. Azt gondoltuk, a felkutatása esélyét növeli a közös származás, a közös múlt. Nem beszélve arról, hogy Burlington már jóval korábban élete egyik legfontosabb céljának nevezte meg Ahmadi likvidálását.

– Személyes oka volt erre?

– Tulajdonképpen igen. Ahogy előbb említettem, 2001-ig testi, lelki jó barátok voltak, de a szeptemberi eseményeket nagyon másképpen élték meg. Burlington azonnal jelentkezett az Akadémiára, és azt szerette volna, ha Ahmadi is vele tart. De Ahmadi a terroristák pártjára állt, s egy évvel később el is tűnt Amerikából. A neve 2010 környékén került elő ismét. Több komoly közel-keleti terrortámadás végrehajtása kapcsolódik hozzá, melynek számos helyi és amerikai áldozata volt. Az évek során egyre meghatározóbb szerepe lett a különböző Amerika-ellenes terrorcsoportok egységesítésében.

– Van ennek realitása? – kérdezett közbe az Elnök. – Az összes elemzői vélemény szerint ezek a csoportok egymás riválisai is egyúttal. Egyetlen közös kapocs közöttük az Amerika-ellenesség, de egyébként egymást is ellenségnek tekintik, és képtelenek a tartós együttműködésre.

– Ez így van, de Ahmadi pontosan ezen szeretett volna változtatni. Ne egymás ellen harcoljanak, hanem kizárólag a nyugati demokráciák ellen. Rengeteget dolgozott azon, hogy az egyes vezetőket erről meggyőzze, és komoly részsikereket ért is el. Megszállottan hitt abban, hogy ha egységesítik az erőiket, akkor sokkal nagyobb csapást tudnak mérni ránk, gyakorlatilag képesek lennének megsemmisíteni minket. Az általam előbb említett, tervezett nagyobb akció is ezt kívánta volna alátámasztani azért, hogy a még kételkedőket meggyőzze.

– Értem – bólintott az Elnök. – Mindez igazolja az „afgán sólyom” akciónk jogosságát. De, mi igazolja az akció sikerességét? Közvetett bizonyítékok és Burlington állítása. S ez elég? Én nem bízom Burlingtonban – jelentette ki váratlan harciasággal.

– Miért nem? Mi okot adott a bizalmatlanságodra? – kapta fel a fejét meglepetten Portman, aki egyáltalán nem számított erre az elnöki reakcióra.

– Mert egy bevándorló, s mert nem fehér. És én nem bízom senkiben, aki nem az én rasszomhoz tartozik.

– De hát én is fekete vagyok – Portman a döbbenettől alig bírt megszólalni. Nagyon régóta ismerte az Elnököt, aki korábban semmilyen jelét nem adta rasszista nézeteinek.

– Amerikát többszáz évvel ezelőtt európai fehérek alapították, és formálták olyanná, amilyenné szerették volna – folytatta az Elnök, mintha meg sem hallotta volna Portman közbeszólását. – Volt egy elképzelésük a szabadságról, a demokráciáról, melyért megküzdöttek. Elsősorban persze önmagukkal, de a végén konszenzusra jutottak egymással. S ebből a küzdelemből megszületett az Amerikai Egyesült Államok, amely ma a világ vezető gazdasági, politikai, katonai hatalma. Ezt kell nekünk megvédenünk nap, mint nap, de ezt tiszta szívvel csak azok tudják megtenni, akiknek ősei ott voltak az alapítók között. Mert nekünk ez az életünk, ez a mi hazánk, a mi szülőföldünk, melyért őseink harcoltak, és életüket áldozták. Nektek feketéknek nem ez a szülőhazátok, hiába születtetek már itt. Mi erőszakkal hurcoltuk el az őseiteket Afrikából. Nektek a gyökereitek ott maradtak, ez sosem lesz számotokra az az ország, amit bármi áron meg akartok védeni. Nem vitatom, hogy sokat harcoltok, dolgoztok ezért az országért, de nem azzal az őszinteséggel, elszántsággal, mint ahogy azt mi tesszük. Ti itt csak zsoldosok vagytok, mi viszont hazafiak. Ezért nem bízom bennetek. S akkor még nem is beszéltem a gazdasági menekültekről, kínaiak, japánok, dél-amerikaiak, arabok. Mi közük nekik ehhez az országhoz? Semmi. Csak az előnyeit akarják élvezni. A jólétet, a szabadságot.

Burlington! – kiáltott fel Miller. – Ki az a Burlington? Egy afgán, aki annak dolgozik, aki megfizeti.

Ma nekünk, holnap az ellenségünknek.

Az Elnök a monológja közben fokozatosan elvesztette a külvilággal való kapcsolatát. Láthatóan nem tudta, hogy kihez beszél, csak mondta azt, ami éppen az eszébe jutott. Az utolsó mondata után, hosszas hallgatásba burkolódzott. Portman sem szólt semmit, annyira meglepték az Elnök szavai, hogy képtelen volt reagálni rájuk, csak bámult meredten az Elnökre. A hosszú csendet végül Miller törte meg.

– Elnézést kérek – szólalt meg ismét, miközben lassan visszatért a jelenbe. – Talán félreérthető

voltam. Tudom, ilyent nem mondhat, nem gondolhat az Amerikai Egyesült Államok elnöke, de el kellett mondanom valakinek, ami bennem van, és ami tönkreteszi az életem, megeszi a lelkemet.

– S pont nekem, egy gyökértelen feketének? – kérdezett vissza a sokkból még fel nem ocsúdó

Portman.

– Régóta ismerlek, megbízom benned emberileg. Talán barátok is vagyunk, vagy voltunk eddig. A nap végére reményeim szerint azt is megérted, hogy miért neked mondtam el ezeket a gondolatokat.

Tudom, hogy veszélyes vizeken járok. Amit mondtam, és amit még mondani fogok elegendő indítékot szolgáltathatnak számodra, hogy vizsgálatot indíttass ellenem. Aminek egyenes következménye lehet felmentésem az elnöki pozícióból, és talán még börtönbe is juthatok.

– Tudod, hogy nem ígérhetek előre semmit – reagált erre a CIA igazgatója. – Nem leszek bűnrészes semmiben. Amit eddig mondtál, szörnyű volt hallgatni, de az elmondottak miatt nem fogok semmilyen eljárást kezdeményezni ellened. Fogd fel ezt egy baráti gesztusként. Viszont előre, a további mondataidra, nem ígérem meg ugyanezt. Ha okot adsz rá, meg teszem mindazt, ami az állampolgári kötelességem.

– Emlékszel a két évvel ezelőtti eseményekre? – Az Elnök nem reagált Portman előbbi szavaira, és nem is várta meg reakcióját a most feltett kérdésére, maga válaszolt rá. – Lelepleztük Amerika történelmének legsúlyosabb összeesküvését, és lezártuk a leghosszabb merénylet sorozatát.

– Igen, emlékszem – bólintott Portman. – Mindenki emlékszik azokra az időkre, főleg azok, akik a hatalom közelében voltak már akkor is.

– Tíz évvel ezelőtt kapcsolatba keveredtem az összeesküvőkkel. Akkoriban Texas állam szenátora voltam. Megkerestek, és olyan eszmékről meséltek, amivel komolyan szimpatizáltam. A régi amerikai szellemiséghez való visszatérésről beszéltek, melyben a keresztény erkölcsök határozzák meg a mindennapjainkat, ahol a férfi a ház ura, ahol a fehér ember kezében van a gazdasági és politikai hatalom, ahol a család egy férfiből, egy nőből és sok-sok gyerekből áll, ahol a kemény munka az egyetlen értékmérő, ahol az általad befizetett adó mértéke határozza meg a társadalmi rangodat.

– Te már tíz évvel ezelőtt tudtad, hogy államcsínyre készülnek? – döbbent meg a CIA igazgatója, megtartva magának a véleményét az Elnök számára szimpatikus elvekről.

– Nem, nem tudtam. Elvekről, eszmékről, és nem összeesküvésről beszélgettünk. Egy emberrel álltam kapcsolatban pár hónapig. Nem tudtam semmit az összeesküvésről, és nem ismertem senkit a Társaságból. Kizárólag a kapcsolattartómat ismertem közülük, aki sokkal inkább engem tesztelt, mint a részletes elképzeléseikbe avatott be.

– Ha jól értem, akkor a kapcsolat csak pár hónapig tartott. Ezek szerint nem mentél át a teszten?

– Nem tudom, hogy megfeleltem-e volna az elvárásaiknak, mert én léptem vissza a jelöléstől.

Komolyan gondoltam a csatlakozást hozzájuk, bár ahogy előbb mondtam, addig csak elvekről beszéltünk. De mivel ez egy zártkörű titkos társaság volt, így természetesnek tűnt, hogy csak a felvételem után avatnak be a fontos részletekbe. De erre már nem került sor az előbb említett visszalépésem miatt. Az amerikai elnök texasi látogatása alkalmából volt egy hosszabb, négyszemközti beszélgetésem Robert Gilannal a jövőről, a jövőmről. Azzal biztatott, szép politikai karrier vár rám, és a nem túl távoli jövőben akár az Egyesült Államok elnöke is lehetek. Ez egy fontos beszélgetés volt számomra, s megértettem, hogy döntenem kell. Karrier vagy eszme?

Amennyiben belépek ebbe a titkos társaságba, sosem leszek az USA elnöke, mert nem tudom elhitetni a választókkal, hogy képes vagyok hitelesen képviselni az ország teljes lakosságát. Akkor számomra egyértelműen fontosabb volt az elnöki karrier lehetősége. Visszaléptem a Társaság tagsági jelölésétől, és elkezdtem azon dolgozni, hogy a kor szellemének megfelelően nyitott legyek társadalmunk sokszínűségére. Leküzdjem az igazi énem.

– De ez láthatóan nem sikerült – morgott közbe Portman, amiről az Elnök tudomást sem vett, zavartalanul folytatta.

– Időközben teljesen elfeledkeztem a Társaságról, s bár a volt kapcsolattartómmal gyakran találkoztam, ez a téma többé nem került szóba köztünk. 2016 végén, amikor világossá vált számunkra, hogy az akkori merényletsorozat mögött egy államcsínykísérlet előkészítése húzódik meg, komolyan felmerült bennem a gyanú, hogy ez a Társaság állhat a háttérben. De erre nem volt semmi bizonyítékom, hiszen nem ismertem senkit közülük. S ahogy mondtam, erről sosem beszéltem senkivel.

– S aki megpróbált beszervezni, azzal sem?

– Természetesen beszéltem vele, de ő mindent tagadott. Azt állította, hogy neki és elvbarátainak nincs köze az akkori eseményekhez.

– S te hittél neki?

– Igen. Kénytelen voltam. Az öcsém volt. Az embert a testvére sosem csapja be. Legalábbis azt hittem. Amikor megtörténtek a letartóztatások, és ismertté váltak számomra is a gyanúsítottak nevei, egyre biztosabb lettem abban, hogy ebbe a Társaságba akartak beszervezni tíz évvel ezelőtt.

Mindannyian az öcsém jó ismerősei, barátai, üzletfelei voltak. De, mint tudjuk, az ügyészség semmit sem tudott bizonyítani senkire, s mindenki szabad emberként él azóta is – Miller arca mérhetetlen fájdalmat és szomorúságot tükrözött. Azok az emberek neki is ismerősei, barátai voltak, s olyan eszmékben hittek, ami tőle sem állt távol. De ők bűncselekményt követtek el, melyért sosem vonták felelősségre őket. S Miller, mint az Amerikai Egyesült Államok elnöke, tehetetlen volt velük szemben, legalábbis annak érezte magát.

– Semmi lehetőség nem volt a kezedben, mellyel segíthetted volna a bűnösök elítélését, az igazság napfényre kerülését? – kérdezte Portman, bár tisztában volt azzal, hogy a kérdése csupán szónoki.

– Te is tudod, hogy nem. Próbáltam pár emberrel beszélgetni, hátha mondanak olyant, amit fel lehet használni ellenük a nyomozásban, de tökéletesen összezártak. Nem készültek államcsínyre, nem ismerték a terroristákat, ők csupán felelős amerikai állampolgárok, akik aggódnak az országuk jövőjéért. Törvényes úton szeretnének hatalomra jutni, s az ország sorsát a helyes irányba fordítani.

S bár nem volt semmi bizonyítékom, mégis biztos voltam, vagyok a bűnösségükben. Ezek az emberek a legszörnyűbb merényletre készültek az amerikai szabadság és demokrácia eszméje ellen. S köztük volt az öcsém is, miközben én akkor már Amerika megválasztott elnöke voltam.

Portman megértően bólintott, átérezve az Elnök emberi drámáját. De ebből Miller semmit nem vett észre, maga elé meredve hosszú hallgatásba burkolódzott ismét. Erős fejfájás gyötörte, s bár tudta, hogy folytatnia kellene önkéntes vallomását, de a fejében kavargó gondolatok nem álltak össze kimondható mondatokká. Portman türelmesen várt, tisztában volt azzal, ebben a helyzetben minden szó felesleges lenne a részéről. Előbb-utóbb az Elnök vissza fog térni a valóságba. S ez pár perccel később be is következett.

– Egyetlen lehetőségem maradt, amivel éltem is. A feltételezett összeesküvők közül senkit nem emeltem be a kormányomba, vagy bármely olyan pozícióba, amelyről döntési lehetőségem volt.

– S így lettem én a CIA igazgatója – szólt közbe Portman minden él nélkül. Annak idején nagy meglepetést okozott a kinevezése. Nem azért, mert fekete volt, hanem mert nem tartozott az esélyesek közé. Sőt a jelöltek között sem szerepelt. Nem volt titkosszolgálati múltja, világ életében

politikusi pályán mozgott. Az elmúlt években Washington állam szenátoraként dolgozott a törvényhozásban, de sem abban az időben, sem korábban nem foglalkozott az állami ügynökségekkel.

– Igen – reagált Miller, jelezve, hogy ismét aktívan van jelen a beszélgetésben. – Bíztam benned, mivel régóta ismerlek. Felkészült politikus vagy, aki bármilyen rábízott feladat elvégzésére alkalmas.

Egyébként a személyi döntéseimben nem csalódtam. Nem te voltál az egyetlen meglepetés akkor, de eddig mindenki helyt állt. Ha eltekintünk attól a kudarctól, hogy senki nem került felelősségre vonásra az összeesküvők közül, akár sikeresnek is nevezhetném az elnökségem eddigi részét. De ez a kudarc óriási fekély Amerika testén, ami hosszú évekre, évtizedekre meghatározza az ország jövőjét. A szeptemberi támadás 2001 után nagyon megváltoztatta Amerikát, s ezek a 2016-os események is legalább olyan hatásúak. Mind a kettő elviselhetetlen kudarc az ország számára, mert arcul csaptak minket. Amit magunkról gondoltunk, amit magunkról hirdettünk, arra mondták azt, hogy az nem igaz, súlyos tévedésben vagyunk. 2001-ben az arcunkba vágták, hogy nem vagyunk biztonságban, nem tudjuk megvédeni magunkat, az országot, az állampolgárainkat a külső

támadásoktól. 2016-ban az arcunkba vágták, hogy nem vagyunk igazi demokraták, mert egy igazi demokrata a többség védelme érdekében igazságot szolgáltat. S az, hogy ez utóbbi esetén nem tudtuk megvédeni az országot, és nem tudtuk bebizonyítani, hogy igenis Amerika egy tisztességes, becsületes ország, ahol az eszméink, hitünk elleni bűncselekmény nem marad megtorlatlan, az az én hibám. Minden felelősség az enyém. Ezek után egyetlen lehetőségem maradt, nem indulok a következő választásokon.

– Gondolod, hogy ez a megoldás? – kérdezett közbe Portman.

– Nem, ez nem a megoldás. Ez egy megoldás. Nem tudtam megfelelni alkotmányossági kötelességemnek, nem tudtam megvédeni Amerikát önmagától sem. Hiszen az ellenség, akit le kellett volna győzni az egy belső ellenség. Mi magunk vagyunk Amerika ellensége, beleértve magamat is. Bár azzal áltatom magam, hogy annál többet nem lehetett tenni, mint amit tettem, de azért azt a kérdést is folyamatosan felteszem magamnak, hogy más is csak ennyire jutott volna. Arra a következtetésre jutottam, hogy ha más lett volna az Elnök, akkor sokkal sikeresebben oldotta volna meg a feladtát. S nem azért, mert jobb nálam, hanem azért, mert valószínűleg neki nem kellett volna megküzdeni a saját démonjával.

– Milyen démonra gondolsz?

– Azzal, amely egyetért az összeesküvők nézeteivel Amerikáról, azzal, amelyet tíz éve próbálok legyőzni. Látszatra sikerült, de valóságban nem. Őszinte pillanataimban egyetértek velük, habár mentségemre szolgáljon csak az elveikkel és nem a tetteikkel. Arra sosem lettem volna képes, hogy egy államcsíny kísérletben részt vegyek, vagy akár csak támogassak. Ha tudtam volna róla korábban, biztos megtettem volna mindent annak érdekében, hogy megakadályozzam.

– De miért nem most mondasz le, miért vársz a választásokig? – Portman nem gondolkodott el azon, hogy kérdése esetleg túl megy a kapcsolatuk keretein, hiszen mégis csak az Elnökkel beszélgetett.

– Sokat gondolkoztam ezen – válaszolt Miller, aki láthatóan nem vette zokon a kérdést. – Ha most tenném, akkor csak fokoznám azt az erkölcsi, politikai káoszt, ami véleményem szerint jelen van az országban. Kellene hozzá egy indoklás, ami nem biztos, hogy mindenki számára elfogadható vagy hihető lenne. Az ország tele lenne találgatásokkal, összeesküvés elméletekkel, bizonytalansággal.

Bármennyire is szörnyen hangzik, az ország érdeke pillanatnyilag az, hogy ne valljuk be a

gyengeségünket, miszerint nem vagyunk képesek bíróság elé állítani a bűnösöket. Váratlan lemondásom következményeként talán újra előjönnének azok az erők, melyek most visszahúzódtak, remélhetőleg örökre. Ki tudja? Azt gondolom, ennél jobb megoldásom van. Két hét múlva a párt szűk vezetői körének bejelentem, hogy nem indulok a következő elnökválasztáson. Indoklásomban kizárólag és egyértelműen egészségügyi okokra fogok hivatkozni. Ez nem is fog meglepetést kelteni, mert láthatóan nem vagyok jó állapotban. Adok a pártnak elegendő időt, hogy megtalálja a megfelelő

utódomat. De mivel a bejelentésem várhatóan meglepetést fog kelteni, és egy ilyen pillanatban döntő

lehet minden akkor elhangzott információ, egyúttal meg is nevezem az általam támogatott utódot. Ez a név ott fog ragadni mindenki agyában, és ez számára óriási versenyelőny lesz a jelölt választási folyamatban.

– Gondolom a fair play jegyében ezt a nevet most nem fogod megosztani velem – Portman igyekezett megoldást kínálni az Elnöknek, hogy ne érezze szükségesnek ennek az információnak a megosztását ebben a beszélgetésben, bár a természetes emberi kíváncsiság benne is munkálkodott.

– Kénytelen vagyok elmondani – mosolyodott el a nap folyamán először Miller. – Ugyanis téged foglak jelölni és támogatni utódomként. A te neved fogom bejelenteni a párt vezetőségének. Persze csak akkor, ha ez ellen nem emelsz kifogást.

A beszélgetés légköre, dinamikája, ami a két beszélgető ember között eddig kialakult, pillanatok alatt megváltozott. Az eddig teljesen összetört, fáradt öregember benyomását keltő Elnök az utolsó mondata elhangzása után kivirult és visszanyerte régi önmagát. Magabiztosan mosolygott Portmanra, aki viszont kiesett eddigi szerepéből. Az érdeklődést tanúsító, de valójában közönyös szereplőből másodpercek alatt zavart, a szituációt kezelni képtelen emberré vált. Köhécselni kezdett, majd komótosan ivott egy kis vizet, hogy adjon magának időt a megfelelő válasz kigondolására. Most az Elnök volt empatikus, türelmesen várt Portmanra, akinek jó egy percnyi időre volt szüksége, hogy összeszedje magát.

– Gondolom nem vársz tőlem választ azonnal – kezdte óvatosan a mondandóját. – Nem tagadom, hogy politikusként, de főleg, mint szenátor megfordult a fejemben az a lehetőség, hogy egyszer akár én is lehetnék az Egyesült Államok elnöke. Személy szerint alkalmasnak is tartom magam erre a feladatra, bár tudom, hogy a bőröm színe handicap számomra, még akkor is, ha volt már példa színesbőrű elnökre a történelmünkben. De az eltelt pár órában általad elmondottak alapján, nem gondoltam volna, hogy te leszel az ajánlóm. S ahhoz, hogy igent vagy nemet mondjak a felkérésedre, a gondolkozási időn túl arra is szükségem van, hogy megértsem a motivációd. Miért engem támogatnál a következő választásokon?

– Talán sikerült érthetően elmondanom a vívódásom és gyötrelmem okát. Talán meg is értetted a problémámat, s talán egy kicsit meg is értesz. Habár nem vagyok képes átlépni saját korlátjaimat, azt azért megértettem, hogy az Amerikai Egyesült Államok érdeke fontosabb, minden személyes érdeknél. Magánemberként nem örülök neki és nem értek egyet azzal a társadalmi állapottal, ahová az elmúlt 200 évben jutottunk, de ma a XXI. században ennek az országnak erre a sokszínűségre van szüksége, amelyben élünk. Én ennek a biztosítására nem vagyok alkalmas. Te igen. Ebben teljesen biztos vagyok, ezért foglak téged jelölni, és ha elfogadod a jelölést, akkor maximálisan támogatni.

– Megtisztelő volt számomra az őszinteséged – mondta Portman, miközben igyekezett érzelemmentesen viselkedni, bár komoly viharok dúltak a lelkében. – Megtisztelő volt számomra, hogy velem osztottad meg elsőként a benned kavargó gondolatokat. Megtisztelő, hogy engem jelölsz és támogatsz utódodnak, de engedd meg, hogy mindent alaposan átgondoljak, és ez alapján egy hét múlva válaszoljak a felkérésedre.

– Mindez természetes – bólintott Miller elnök, majd felállva a fotelből kezet nyújtott. – Köszönöm,

hogy végig hallgattál és gratulálok Ahmadi likvidálásért.

– Isten áldja Amerikát! – köszönt el Portman, miközben elfogadta a kinyújtott kezet.

Beleznay Péter

Beleznay főhadnagy az irodájában ülve kényelmesen kavargatta a reggeli kávéját, miközben az okostelefonján éppen a tegnapi Fradi – Újpest focimeccs összefoglalóját nézte. Nagy Ferencváros szurkoló volt, lehetőség szerint minden meccsen ott volt a B középben, de tegnap sajnos ez a lehetőség nem adatott meg számára. S ami külön is bosszantotta, pont a derbyre, a két csapat legfontosabb bajnoki mérkőzésére nem tudott kimenni. De sajnos a munkahelye néha korlátozta a szabadságát. Hollandiából volt hivatalos küldöttség vendégségben náluk, s mivel éppen akkor a magas politika szintjén voltak felhők a magyar – holland barátság narancssárga egén, főnökei alkalmazkodva az aktuális politikai elvárásokhoz, sűrű bocsánatkérések közepette lemondták a részvételüket a közös esti búcsúvacsoráról, de jó szívvel ajánlották Beleznay főhadnagyot a helyettesítésükre, aki kiválóan beszélt angolul, németül, s tökéletes beszélgető partner volt. A főhadnagy hiába hivatkozott a derbyre és arra tényre, hogy neki jegye is van rá, a főnöki szigorúságon nem tudott enyhíteni. Így aztán a meccs helyett, maradt a pesti bulinegyed biztosította szórakozási lehetőség. Mondjuk nem érezte rosszul magát, a két holland kollégával igencsak belefeledkeztek az éjszakába, így most küzdve a másnapossággal, isten áldása volt a frissen lefőzött fekete kávé. A rangadót, amúgy a kedvenc csapata nyerte, így a mérkőzés összefoglalója is elfogadható kárpótlást jelentett számára. Ebben az idilli állapotban szabályos csendháborításnak tűnt az asztalán megszólaló fehér telefon hangja, melyet némi késlekedéssel vett fel azután, hogy a mobiltelefonján megállította a lejátszást.

– Beleznay – morogta a kagylóba.

– A legkedvesebb főnököd látni szeretne – csicseregte egy női hang a fülébe, amelyben rögtön beazonosította Mátray alezredes titkárnőjének személyét.

– Két perc és megyek – válaszolta, mert közben rápillantva a mobiljára látta, hogy még ennyi van a meccs összefoglalójából hátra.

Miután a kagylót visszatette a helyére, még megnézte a hátralevő részt, megitta a kávéját, és jó öt perc elteltével elindult a főnöke szobájához, amely a folyosó másig végén volt található. Az előtérben ott ücsörgött az előbbi női hang gazdája, aki kedvesen rámosolygott Beleznayra, s kezével jelezte, hogy szabad az út a főnökhöz. A főhadnagy kopogott az ajtófélfán, majd pár másodpercet várva benyitott a párnázott ajtón.

– Jó reggelt – köszönt, mire az asztalnál ülő, iratokba mélyedő férfi felemelte a fejét.

– Ahogy látom, neked az éjszaka is jó volt – vigyorgott a belépő főhadnagyra.

– Jó hosszú volt, de el kell ismernem, nem unatkoztam – válaszolta Beleznay mosolyogva.

– A csapatod is nyerni tudott, ha jól tudom. Nélküled is – tette hozzá Mátray, aki nem volt nagy futball szurkoló, de megértette azokat a férfiakat, akik számára a foci volt a világ legfontosabb dolga.

– De nem emiatt hívtalak, hogy a tegnapi eseményeket megvitassuk. Arra lennék sokkal inkább kíváncsi, hogy mit terveztél jövő hét végére?

– Biztosan nem azt, amit tenni fogok, de most már lényegtelen, hogy mit. Hová kell mennem?

Békéscsabára vagy Zalaegerszegre?

– Jobb ajánlatom van. Monte Carlóba.

– Az tényleg jobb – bólintott némileg meglepetten a főhadnagy. Tudta, hogy akkor és ott lesz a szokásos éves találkozója az uniós titkosszolgálatoknak, de az nem az ő szintje volt. Leggyakrabban a nagyfőnök, Németh ezredes járt erre az eseményre, őt néha Mátray alezredes helyettesítette, de ő

nagyon messze volt a hierarchiában ettől a lehetőségtől.

– A nagyfőnök egyéb elfoglaltság miatt nem tud most elutazni, én pedig beteg leszek.

– Már a monacói hercegséget is utáljuk, nemcsak a hollandokat? – kérdezett vissza Beleznay ártatlan szemekkel. – Pedig, ha jól tudom, ők nem tagjai az Uniónak.

– Ne politizáljunk – csitítgatta őt Mátray nyugodt hangon – Nekem jövő héten lesz egy kisebb műtétem, amit nem akarok tovább halasztani. Viszont utána pár napig nem ülhetek repülőre.

– Hát akkor most nagyon szerencsés vagyok – állapította meg Beleznay. – Természetesen szurkolok, hogy a műtét jól sikerüljön. Egyúttal köszönöm a lehetőséget, gondolom előtte kapok egy pontos eligazítás a viselkedési kódexről.

– Távozhatsz főhadnagy úr – zárta le maga részéről a beszélgetést az alezredes.

Kifele menet Beleznay rákacsintott a titkárnőre.

– Ilyen telefonokat máskor is szívesen veszek.

Az elkövetkező néhány nap a szokásos munkavégzés jegyében történt, nem sokat foglalkozott a Monte-carlói konferenciával. Elutazása előtt nem sokkal az alezredes röviden elmondta, hogy nincs semmi különösebb teendője. Hallgassa végig az előadásokat, barátkozzon, beszélgessen azokkal, akikkel akar. Arra azért ügyeljen, hogy itt mindenki figyeli a másikat. Munkaköri kötelesség vagy munkahelyi ártalom, ki tudja? Bármely mondatnak lehet jelentősége, ha valaki úgy dönt, hogy ebből következtetést akar levonni, de azért némasági fogadalmat se tegyen. Mutassa meg a környezetének, hogy a magyar titkosszolgálat több nyelven beszélő, értelmes fiatalokkal van tele. Erre a megjegyzésre Beleznay főhadnagy bölcsen nem reagált, mert azért általánosságban ezzel nem értett egyet. Miután távozott a főnökétől, a titkárnőtől felvette a szükséges papírokat, repülőjegyet, valutát. Készen állt az utazásra.

Két nappal később a Hotel de Paris bárjában, a pultra támaszkodva ücsörgött egy pohár jó fajta whisky mellett. Túl volt az első nap előadásain, majd azt követően az esti vacsorán, úgy gondolta, hogy így a nap végén egy italt megengedhet magának, még ha az el is vitte a teljes összegét a napidíjának.

– Szabad ez a hely? – szólalt meg mellette váratlanul egy női hang. Balra fordította a fejét, egy feltűnően csinos fekete hajú nő állt ott, s mutatott az üresen álló székre.

– Nem ül ott senki, és nem várok senkire – mondta kis mosollyal az arcán, vállát megvonva.

– Mit iszik? – kérdezte a nő, amint leült a bárszékre.

– Ír whiskyt.

– Én is ugyanilyent kérek – intett a pincér felé a fekete hajú nő.

– Nem én fizetem – mondta Beleznay, rövidre zárva az esetleges félreértések lehetőségét.

– Maga ilyen smucig fajta? – csodálkozott a nő, majd mosolyogva hozzátette. – Én viszont nem vagyok az a fajta, akire gondol.

– Tudom, láttam magát a konferencián. Gondolom, ha az ingyen whiskyre utazna, akkor nem ülné végig ezeket az igazán érdekfeszítő előadásokat. Talán át sem jutna a biztonsági ellenőrzésen.

Amúgy, csak szellemeskedni akartam.

– Monica Rossi vagyok, Brüsszelből – nyújtotta kezét Beleznay felé.

– Péter Beleznay Budapestről. Szép belga neve van.

– Olasz vagyok, de jelenleg Brüsszelben dolgozom.

– Szóval, egy a brüsszeli bürokraták közül – állapította meg pikírten Beleznay, habár személyesen sokat nem ismert közülük, de ő is elfogadta azt az általános véleményt, hogy aki Brüsszelben dolgozik, az csak bürokrata lehet, a szó negatív értelmében.

– Remélem nem, bár kétségtelen, a brüsszeli központban vannak bürokraták is, de én operatív területen dolgozom. Nem én találom ki a szabályokat, én csak alkalmazom őket – magyarázta Rossi, majd témát váltott. – Sosem láttam még magát az éves konferenciánkon, ezek szerint először van itt.

– Igen, ez nem az én szintem. Én csak egy egyszerű főhadnagy vagyok Budapesten. A főnökeim viszont kivételesen nem tudtak eljönni, így megnyílt számomra az Éden kapuja.

– Mintha egy kicsit cinikus lenne az eseménnyel kapcsolatban. Ez már a második ilyen jellegű

megjegyzése – csodálkozott Monica őszintén.

– Ilyen a stílusom. Egyébként sem tudok hasra esni sem a szálloda vagy Monte Carlo eleganciájától, sem azoktól az üres, semmitmondó előadásoktól, melyeket a mai nap végig hallgattam.

– Másra számított? Többre gondolt?

– Tulajdonképpen nem. A korábbi konferenciák előadásainak anyagát utólag mindig megkaptam a főnökeimtől. Azokban sem volt semmi érdekes. Talán arra számítottam, hogy az unalmas slide-ok csak álcák, s majd az előadások élőben szólnak valamiről, ami izgalmas. De nem szólnak semmiről.

Persze lehet, hogy a konferencia értelmét az informális beszélgetések adják a szünetben, ebéd vagy vacsora közben, esetleg azt követően. De mivel én itt csak egy harmadvonalbeli magyar tiszt vagyok, nyilván senki nem akar velem beszélgetni. Így aztán számomra ez az egész program, egyszerűen felesleges időtöltés.

– Ne legyen olyan kishitű, hiszem lám, én is ideültem maga mellé, és informális beszélgetést kezdeményeztem – mosolygott Rossi a főhadnagyra.

– Meg is vagyok hatódva – vallotta be vigyorogva Beleznay. – Főleg, ha figyelembe veszem, hogy a bárban van még bőven üres hely. Bár, ha a védelmi reflexeim bekapcsolom, akkor még azt is gondolhatom, hogy ez nem véletlen választás volt az ön részéről, hanem valamilyen céllal történt.

– Maga ennyire gyanakvó?