Nis - A Házimanó története

Bedő Éva

NIS – A házimanó története

Bedő Éva

V. RÉSZ – Beton és neon

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

47. fejezet – A lélektelen beton

A régi családi láda, amiben Nis immár évtizedek óta utazott, generációról generációra öröklődve, végül egy magyar városi panellakásba érkezett, az 1970-es évek elején, amikor Thomas leszármazottainak egyik ága – immár teljesen elmagyarosodva, a Thomas nevet is elfeledve, csak annyit tudva, hogy a család egyik őse „messziről, egy szigetországból” származott – egy új, modern lakótelepi otthonba költözött.

Nis, aki a láda mélyén rejtőzve érkezett meg ebbe az új, teljesen ismeretlen világba, amint kinyitották a ládát, és a benne lévő régi holmikat – köztük egy kopott, alig felismerhető vörös sapkát, amit senki sem mert eldobni, bár senki sem emlékezett pontosan, miért olyan fontos – szétosztották a lakás különböző zugaiban, azonnal megérezte, hogy ez a hely gyökeresen különbözik mindattól, amit korábban megismert.

A panellakás, ahova a család költözött, egy hatalmas, szürke betonépület egyik szintjén helyezkedett el, dobozszerű szobákkal, amiknek a falai simák, hidegek és teljesen élettelenek voltak – nem volt bennük semmi a fagerendák melegségéből, a kőfalak legalább valamiféle természetes textúrájából, vagy akár a viktoriánus tégla otthonosságából.

Nis, aki megpróbálta megtalálni a szokásos rejtekhelyeit – egy rést a fal mögött, egy üreget a padló alatt –, kétségbeesetten szembesült azzal, hogy ebben az épületben szinte semmi ilyesmi nem létezett. A beton, amiből a falak és a padlók készültek, tömör volt, áthatolhatatlan, nem hagyva helyet semmiféle rejtett járatnak vagy búvóhelynek.

– Ez... ez lehetetlen – gondolta magában Nis, bár szavak nélkül, csak egy mély, nyugtalan érzés formájában, ahogy végigjárta a lakás minden zugát, és sehol sem talált olyan helyet, ahol biztonságban megpihenhetne.

Végül, hosszas keresés után, a beépített konyhaszekrények mögötti keskeny résben, és a linóleumpadló alatti apró üregekben talált valamiféle menedéket – nem kényelmeset, nem otthonosat, de legalább olyat, ahol nem volt teljesen kitéve az emberek pillantásának.

A lakás hangjai is teljesen újak és zavaróak voltak számára. A hűtőszekrény, egy zúgó, folyamatosan dolgozó szerkezet a konyhában, állandó, monoton zajt adott ki, ami sosem szűnt meg, éjjel-nappal, míg a nappaliban álló televízió, amikor bekapcsolták, egy magas frekvenciájú, sistergő hangot bocsátott ki, ami Nis fülét és egész lényét kényelmetlenül irritálta, hasonlóan ahhoz, ahogy egykor a templomharangok is tették.

A legnehezebb kihívást azonban a modern vegyszerek jelentették, amikkel a lakás tele volt. Az erős tisztítószerek – amiket a család rendszeresen használt a padló és a felületek fényesre suvickolásához –, olyan éles, mesterséges szagokat árasztottak, amiktől Nis gyakran tüsszentett, és amik teljesen elnyomták azokat a természetesebb illatokat, amikhez korábbi otthonaiban hozzászokott.

A neoncsövek is, amik a konyhában és a fürdőszobában világítottak, egy hideg, kékes fényt árasztottak, ami merőben különbözött a gyertyák vagy akár a gázlámpák melegebb, természetesebb fényétől – ez a fény, ha egyáltalán lehetett ilyet mondani egy fényről, valahogy élettelennek, sterilnek tűnt Nis számára.

Az első hetekben Nis szinte állandó nyugtalanságban élt, próbálva alkalmazkodni ehhez az idegen, betonból és műanyagból épült világhoz, ami olyan messze állt mindattól, amit valaha is otthonának nevezett. De valami, egy halvány remény azért megmaradt benne – az a család, akihez most tartozott, még mindig őrizte azt a régi ládát, még mindig nem dobta el a kopott sapkát, ami annyi generáción át kísérte őt.

Talán, gondolta Nis, ahogy egy éjszaka a konyhaszekrény mögül kifelé les, figyelve a lakás lakóit – egy idősebb férfit, akit a család „Nagyapának” szólított, és aki valahogy másképp mozgott, másképp nézett a világra, mint a fiatalabb családtagok –, talán ebben az új, idegen világban is talál majd valakit, aki felismeri őt, ahogy Hild, Lukas, Adrienne és Thomas is tették egykor.

48. fejezet – A lakótelep

Ahhoz, hogy megértsük azt a világot, amibe Nis ezúttal érkezett, és amiben Nagyapa és Gábor is élte mindennapjait, érdemes alaposabban szemügyre venni ezt a kort – egy olyan kort, ami épp annyira különbözött a viktoriánus Angliától, mint amennyire az egykor a barokk kastélyoktól.

A lakótelepek kora

Az 1960-as és 1970-es években Magyarországon, ahogy a szocialista iparosítás felgyorsult, a városok körül hatalmas lakótelepek épültek – szürke, előre gyártott betonelemekből összeállított épületek, amiknek elsődleges célja az volt, hogy minél gyorsabban, minél olcsóbban biztosítsanak lakhatást a vidékről beáramló munkások és a növekvő városi népesség számára.

Ezek a panelházak, ahogy a köznyelv nevezte őket, egyformán, sorban épültek fel, gyakran több tucat, néha több száz lakással egyetlen épülettömbben. A lakások alaprajza szinte mindenhol azonos volt – egy nappali-konyha kombináció, egy vagy két hálószoba, egy fürdőszoba, mindez néhány négyzetméteren belül, ahol a családoknak be kellett osztaniuk az életüket.