Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2023 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-041-1

ISBN e-book: 978-3-99146-042-8

Lektor: Varga Mónika

Borítóképek: Andrey Kotko, Kanlayarawit Boonma, Lenapix | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

1. Párizs II. – A kisujjeskü

Harry másnap reggel mintha egy másik ember lett volna. Mondhatni a jó értelemben. Úgy tett, mintha az előző este meg sem történt volna.

Miután kimondtam azt, amit sosem kellett volna, legalábbis nem nekem, az arcom egyből elszörnyedt. Ahogy Harryé is. Hosszú pillanatokig szótlanul álltunk egymással szembe, míg végül ő hátat fordított, és egy hang nélkül a telefonomhoz sétált. Belőlem kitört a zokogás, és hiába kapaszkodtam bele a hátába bocsánatkérések és szitkozódások közepette Harry csak ügyet sem vetve rám beírta a keresőbe, az anyja és az apja nevét. Kicsit hihetetlennek tartottam, hogy még sose tett ilyet, de mégis mi felindulása lett volna rá eddig? Nem volt. Én most adtam neki egy nyomós indokot, és kénytelen voltam végignézni, ahogyan némán olvas el több cikket is, a könnyei pedig halkan szántanak végig az arcán. Majd mintha mi sem történt volna, elment fürdeni. És egy szót sem szólt hozzám egész éjjel. Ameddig fürdött én összegömbölyödve olvastam el, amit az előbb ő is, közben pedig szüntelenül sírtam, halkan, magamban szipogva. Miután Harry végzett elmentem én is, ő pedig már a takaró alatt feküdt, mikor kész lettem. Nyolc óra sem múlt el, így bebújtam mellé, és egymástól fél méterre fekve vagy egy óráig csak egy nyomorult adót bámultunk a tv-ben. Aztán hátat fordítva nekem kifele fordult, én pedig ezt egy „jó éjszakát”-tal hoztam párhuzamba, így lekapcsolva a tv-t én is a vele ellenkező oldalra fordultam, ugyanis nem akartam órákig bámulni a hátát. De Harry nem kezdett szuszogni, ebből tudtam, hogy nem aludt. Megváltozik a levegővétele, mikor már álmában van. Most nem változott, így nagyon hosszú, nagyon keserves órákig feküdtünk, miközben mindketten ébren voltunk. És minden bizonnyal mindketten ordítani tudtunk volna.

Reggel azonban mintha semmi sem történt volna. Én alig aludtam valamit, bár szerintem ő sem aludhatott többet, mégis reggel hét környékén kipattantak a szemeim. Harry már fent volt, és mikor a mocorgásomból észlelte, hogy én is, incselkedve a vállamba mászott, miközben végig csókolta a kulcscsontom vonalát. Úgy viselkedett, mintha tegnap este hazajött volna, mi pedig együtt zuhanyoztunk volna, miközben beszélgetünk a világ legrandomabb témáiról, utána rendeltünk volna valami kaját, és vacsora közben kifiguráztuk volna a legrosszabb francia valóságshow-kat.

Nem így történt. Harry mégis így csinált, nekem pedig nem csak az alsó részembe áramlott vér, miközben a nyakamat puszilgatta, hanem a hasam is megszólalt. Ugyanis tegnap kihagytam a vacsorát, nem mintha amúgy lett volna étvágyam a történtek után.

– Szia – suttogta Harry felkuncogva a hasam hangján, én pedig már korán reggel annyira összezavarodtam, hogy most egyáltalán miért beszél velem, hogy válasz helyett csak összeráncoltam a homlokom. – Most akartalak kelteni. Indulni szeretnék.

– Hova? – nyögtem ki, a hangom pedig meglehetősen megviselt és mély volt, valószínűleg a tegnapi órákon át tartó sírás miatt. Közben besüppedt a bal oldalamon az ágy, a hangokból pedig arra jutottam, hogy Harry felállt.

– Ma turistákat fogunk játszani! – közölte leleményesen, én pedig ziláltan emeltem fel a fejem a párnámról. Még hunyorogtam, ugyanis a nap teljes erőbedobással világította körbe a szobánkat, nekem meg még túl kora volt ehhez.

– Szóval? – kérdeztem vissza furán, miközben Harry a bőröndjeink mellett állva öltözködött.

– Állítottam össze programtervet – közölte, miközben a mai kiválasztott inget gombolta össze magán. Halványrózsaszín volt, a szegélyén apró pink szívekkel. – Majd elmondom reggeli közben.

– Aha – bólintottam válaszként, majd visszaejtettem a fejem a párnámra, mire Harry egy „hé!” felkiáltással lépkedett az ágy mellé, hogy leszaggassa rólam a takarót.

Tíz perc múlva már a szálloda apró, de elegáns étkezőjében voltunk, ahol rajtunk kívül még megannyi vendég reggelizni kívánt. Ahogy beléptünk Harryvel egy pillanatra a legtöbb szempár ránk szegeződött, majd el is néztek rólunk. Harry furcsán hátrapillantott rám, mire csak vállat vontam, és elindultunk a bal sarokba, ahol Landon és Gwen ültek. Landon már a hajnali órákhoz képest is nyakig gombolt ingben volt, miközben valami papírokat átlapozva magyarázott a barátnőjének, aki csak nagyokat ásított, miközben az érdeklődését mutatva néha bólintott egyet.

– Ideje volt – köszöntött minket Landon barátságosan morogva, miután leültünk velük szembe, Gwen pedig csak lazán elmosolyodva intett egyet.

– Lory? – biccentettem az üres szék felé az asztalfőn, mire Gwen csak a barátjára pillantott. Ő azonban túlságosan elmerült a papírjaiban.

– Lory? – ismételte el Gwen, hogy Landon is visszatérjen közénk, mire csak felkapva a fejét nézett az üres székre.

– Az istenit már – sziszegte. – Megyek felkeltem – jelentette be, majd mielőtt felállt adott egy puszit Gwen arcára, aki ezt édesen mosolyogva fogadta. Landon kiegyensúlyozott lépéseit a cipője talpának koppanásai jelezték, én pedig nyeltem egyet. Határozottan éreztem a pillantásokat a hátamon, így az asztal alatt Harry kezéért kezdtem kutatni. Szóval erről beszélt Landon, hogy majd lesznek… érdeklődők. Nem is tudom miért hittem, hogy nem fogja mindenki egyből felismerni Landont vagy a menyasszonyát, mikor egy hete velük van tele a világháló. De idejönni már senki sem mert. Nyilván, hiszen nem valami celebek, vagy ünnepelt sztárok, ők a királyi család oszlopos tagjai, nem pofátlankodhatnak ide random emberek, hisz nem mondhatják magukat még csak rajongónak sem. Gwen mindenesetre már hozzászokhatott a folyamatos bámuláshoz, ugyanis csak a könyökére támaszkodva nézett ránk összehúzva a szemét.

– Mi a terv mára? – kérdezte, mire Harrynek csak ennyi kellett, és akaratlanul is szétszakította az ujjainkat, hogy artikulálva kezdjen magyarázni. Én is igyekeztem figyelmes maradni, ugyanis Harry a lehető legsikeresebb hadarását prezentálta, pedig ez igen fontos lett volna. Bár Gwen sem úgy nézett ki, mint aki tudta volna tartani a barátom tempóját, de azért úgy tett.

Harry elmondása alapján ma egész sok helyre el kellene mennünk. Nem találtam egyetlen olyan érvet sem, ami amellett állna, hogy mindezt, amit összefoglalt meg tudnánk valósítani gyalog, egy idegen városban, egy nap alatt, de édes volt, ahogyan teljesen beleélte magát. Reggeli után egyből a Szajna felé indult volna, ugyanis legjobb tudása szerint óránként indítanak új turistahajót, amire ha feljutnánk a legtöbb nevezetességet láthatnánk, és még lenne hozzá előadás is. Nem hangzott rosszul, de fogalmam sem volt, hogyan akart eljutni a Szajnáig a nullára csökkent tájékozódóképességünkkel, de nem szóltam bele. Ezek után, szerinte egyszerre túl sok információt kapunk majd a hajón, így szükségünk lesz egy pihentető sétára, ahol nem magyaráz nekünk egy turistavezető angolul, németül, bármilyen nyelven is. Itt sem akartam közbeszólni, hogy nem tudok németül. Ő biztos olyat is tud. Nagyszerű. Utána már csak ilyen mesebeli tervei voltak, mint hogy sétálunk az Eiffel‐torony mentén (szigorúan csak mentén, ugyanis fel nem mehetünk, az a holnapi közös programja a rém rendes családnak), vagy hogy bemegyünk megnézni a Louvre‐t.Nem akartam elszomorítani, hogy az párizsi kalandozási terve egy kész káosz, és még csak autónk sincs, amivel a távokat tudnánk meg tenni, de így volt. Egy kész lehetetlen volt, amit elvárt.

Aztán az asztal alatt megnyitottam egy térképet. És leesett az állam, ugyanis ismételten rájöttem, hogy a barátom egy mazochista, diktátor géniusz. Lehet, hogy a nap végére leszakad a lábunk, de nem is volt megvalósíthatatlan a programterve. A helyzetérzékelő szerint mi valahol Párizs 17. kerületében voltunk, ami alig egy köpésre volt a Szajnától. Gyalog is alig háromnegyed óra lenne, de mivel egy utcával lejjebb tegnap már felfedeztünk Gwennel egy villamosmegállót, nem hinném, hogy sétálnunk kell. A Szajnán felszállunk a hajóra, ami egészen sokáig elvinne minket, de a Louvre-nál leszállhatnánk. Eltöltünk egy kis időt, és vagy várunk egy következő hajójáratra, vagy egyszerűen visszasétálunk, mert a Louvre-Eiffel-torony távolság is egy órán belül van. Egy géniusz, Harry egy géniusz.

Miután Landon és Lory civakodva visszatértek és megreggeliztünk (Landon közben elismételte a tegnap felállított szabályokat, és pontos időbeosztást adott arról, hogy ő mikor hol lesz, és hány óra körül kellene nekünk is visszaérni), Landon és Gwen elindultak. Elvileg egy hosszan tartó konferenciamegbeszélésre hivatalosak, amit Landon szinte izgatottan várt, Gwen azonban majd meghalt, amiért oda kell mennie, és nem barangolhat velünk Párizsban. Délután már ők is várost néznek a vőlegényével, de délig még egy kínkeserves ülés vár rájuk, európai kancellárokkal, és olyan emberekkel, akiknek a rangjáról még életembe nem hallottam, és nem is akarok.

– Lúzerek – fordult felénk Lory ünnepélyesen, szinte abban a tizedmásodpercben, hogy a bátyja és Gwen elhagyták az épületet. Megpördült a tengelye körül, elegánsan és feltűnően, így a haja majdnem arcba csapott, de sikerült kihátrálnom. – Mondom a mai programot.

– Épp az előbb beszéltük meg – dünnyögte Harry, még mindig a hall közepén állva, ugyanis Landon addig a pillanatig a szem előtt akart tudni minket, ameddig az csak lehetséges. Én feszengtem kicsit a pillantások miatt, amiket bizonyára az előttünk álló, 160 centi magas sussexi pitbull jelenléte miatt kaptunk, aki Harry kijelentésére csak csípőre tette a kezét.

– Édesem – kezdte lenézően. – Ez a Landon által előadott verzió volt. Ha komolyan azt hitted, egy egész napot töltök majd veletek – mutogatott ránk, mintha ezzel kicsinyítőképzőket aggatna a személyünkre. – akkor egy rossz bolygón élsz.

– Lory, én felelek érted és… – kezdtem bele határozottan, de egy 18 éves kislány magabiztosabbnak bizonyult nálam. Megalázó közben mégis tiszteletre méltó.

– Hogy mit beszélsz? – szólt közbe gondolkodás nélkül, komolyan úgy bámulva minket, mint a tudatlan fiait. Kivéve, hogy felfele kellett néznie, hogy a szemünket fürkészhesse, nem lefele, így kicsit elveszett az oktató anya jellegének a varázsa. – 19 éves vagyok, így magamért felelek maximum – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon. Szóval 19 éves. És egy bak, ahogy kiderült.

– De Landon – próbálkoztam újra, de csendre intett.

– Kit érdekel Landon? – kérdezte iróniával elnyújtott hangon, majd egyszerűen átdobta a haját a válla felett, hogy mesteribb és színpadiasabb legyen, ahogy előadja magát. Mintha arra lenne képezve, hogy a nap 24 órájában készen álljon lesifotókra. – Van egy cserediák barátnőm, akit két éve ismertem meg valami elbaszott sulis programban. Én vele leszek, de ti azt fogjátok mondani a féleszű bátyámnak, hogy veletek voltam, értve?

– De a bátyád rám bízott – mutattam furán magamra, elveszve Lory hadarásában, francia cserediákok és baszott sulis programok között.

– És ki is vagy te? – kérdezett vissza habozás nélkül, a hangjából pedig csöpögött a gúny és a megvetés, ezért inkább csak elhúzva a számat csendben maradtam. – Helyes. Akkor én megyek is. Majd csörgök – nyávogta negédesen, miközben megpiszkálta a körmét, és egy elragadó forgás után hátat fordítva indult meg a lépcső fele. – Aztán védekezzetek! – kiáltott vissza mellékesen, mire Harryvel összezavarodva néztünk egymásra, ameddig a hosszú fekete hajkorona el nem tűnt a lépcsőforduló után.

– Ez… spontán volt – nyögtem ki a lány hűlt helyét bámulva, mire Harry csak nyökögve értett egyet. – Mi azért tartjuk a programtervedet?

– Mit gondolsz? – nézett rám oldalra, mire billegtetve a fejemet csöndben maradtam. Igaza van, hova gondoltam, hogy van beleszólásom akármibe is.

***

Harryvel tehát ketten maradtunk. Amit nem mondom, hogy bántam, mivel… nincs bajom Loryval, de nem biztos, hogy egész nap elhallgattam volna a csípős megjegyzéseit, vagy a kommentjét minden történésre.

Harry meg… Harry jól volt. Szinte túlságosan jól, ami esetünkben nyugtalanított. Még az is megfordult a fejemben, hogy egyszerűen elfelejtette az egész tegnapi veszekedésünket. Ez viszont hülyeség. Sokat veszekszünk, de azok nem igazi veszekedések, én gyakorlati vitának nevezném. Hisz csak mindennapi dolgokon szoktunk összemorogni, például ha ő szívesen menne sétálni, én viszont nem. De a tegnapi veszekedés, ami egész rövid volt, mégis tartalmas, nagyon nem egy séta kaliberű dolog volt. Harry meg úgy tett, mintha meg sem történt volna. Pedig tudom, mennyire meg lehet sérteni, ráadásul meddig tud haragot tartani. Egyszer 30 óráig nem szólt hozzám, mert véletlenül kigúnyoltam az egyik ruháját! Most pedig… tegnap este üvöltöztünk egymással – pedig ritkán fajul ordítozásig egy-egy nézeteltérés – ő mégis, mintha egész egyszerűen kitörölte volna az elméjéből.

Most azonban én is ignoráltam a felszín alatti sérelmeket, és már egy órája hallgattam, ahogy témából témába csapong, mióta felültünk a hajóra. Kiosztottak egyszerhasználatos fejhallgatókat, amiket, ha betettünk hallhattunk ismertető előadást az éppen mellettünk látható műemlékről, amikor meg nem haladtunk el semmi érdekes mellett, random tényekkel töltötték ki a csendet. A kis kütyün, amiből szólt, még nyelvet is lehetett változtatni, bár nekem sikerült egy olyat kifognom, amin a francia és portugál nyelvek beakadtak és nem lehetett váltani, így Harry néha odaadta az övét, amin angolul ment, bár a hatvan perces út alatt összesen talán tíz percet volt bármelyikünk fején is. Helyette nézelődtünk, képet csináltunk, beszélgettünk, vagy csak élveztük, hogy szerelmesek vagyunk Párizsban. Milyen menőn hangzik már. És elképesztő volt, hogy az ég világon senki sem ismert minket, mivel nem volt velünk se Lory, se Landon vagy Gwen így még csak egy árva pillantást sem kaptunk. Jó, talán néhány idősebb ember motyogott ránk csúnyákat franciául, mivel azt hihették, nem értettük, amikor undorító buziknak neveztek. Nem mintha egyikünket is meghatotta volna, csak kuncogtunk, és megbeszélés nélkül tettettük, hogy nem tudunk franciául, és csak azért is látványosan smároltunk. Fiatalság bolondság, vagy mi. A nyugdíjas részleg nem támogatta a mottónkat.

A Louvre-hoz legközelebbi megállónál szálltunk le, ahogy velünk együtt többen is tették. Így szorosan kapaszkodtam Harry karjába, mintha attól félnék, hogy elsodor a tömeg, vagy a középkorú vallásmegszállottak a Szajnába hajítanak, amiért a meleg létemmel Istent káromlom. Nem tudom, melyik riasztott meg jobban.

Túl magabiztosak voltunk és elszántak, amikor elindultunk a szállástól, hiszen egy telefonon és pénzen kívül semmi mást nem hoztunk magunkkal, amivel felmérve a terepet egyedül voltunk. Mindenki hátizsákokkal vagy hatalmas oldaltáskákkal mászkált, mi pedig közösen sem tudtuk kitalálni, mi minden tehettek a táskába. Miután leszálltunk a hajóról, rájöttünk.

– Jó, keresek egy boltot a közelben – jelentette be Harry, amikor mindkettőnknél beütött a szomjúság, majd feltolta a napszemüveget a fejére, és a telefonját elővéve lehajtott fejjel merült el benne. Az idő meglehetősen tavaszi volt, ami meglepett január közepe lévén, de egyáltalán nem volt ellenemre. A nap pont kellemesen sütött, szélcsend volt, a hőmérséklet meg pont egy kabátot kívánt csak. Belegondolva ez volt a tökéletes időjárás városnézésre, nem volt izzasztó meleg, nem tépett a szél minden oldalról, és ha képet csináltunk sem néztünk ki sápadt pingvineknek, ugyanis a nap is sütött. Az égitest fele fordítottam az arcomat, miután elengedtem Harry kezét, és a rakparton állva közelebb sétáltam a vízhez. Nem mintha engedélyezett lenne, hogy egyáltalán öt méteres körzetébe menjek, így csak mondhatni odébb sétáltam Harrytől. Miután meguntam az arcom süttetését, visszafordítottam a fejem a barátom irányába, aki még ugyanabban a pozícióban görnyedt a telefon felett.

Ha most találkoznánk Harryvel először, itt a Szajna partján, én, mint egy hétköznapi brit turista, ő biztosan egy francia liberális költő lenne. Ahogy elnéztem a nap halvány fényében, miközben a haja előreesett, és a vádlija közepéig érő kockás szövetkabátja lengte körül a testét… tökéletes középkori költő lenne, aki a háborúba lanttal indulna. Olyan ártalmatlannak és alázatosnak néz ki. Totálisan el tudnám képzelni egy romantikus költő szerepben, aki szentimentális, szenvedélyes költeményeket ír egy hölgynek vagy… úrnak. Harryről nem süt le a szexualitása, ugyanis simán el tudnék mellette képzelni egy alacsony barna hajú lányt is, ugyanúgy, ahogyan magamat szintén. Ilyen gondolatok közepette már indultam volna vissza, hogy közöljem Harryvel, ő biszexuális, de pont mielőtt megszólaltam volna felkapta a fejét, miközben kitűrte a haját a szeméből.

– Mi lenne, ha a Louvre büféjében vennénk inni? – húzta egy „én megpróbáltam” szintű mosolyra a száját, mire csak akaratlanul felnevettem rajta. Nem válaszolva a valószínűleg költői kérdésére elé léptem, és átöleltem a derekát, mire a mosolya átváltozott egy másik fajta mosolyba. Ez volt a „Sam hozzámért” mosoly.

– Nem mondhatod komolyan, hogy be akarsz menni a Louvre-ba – mosolyogtam a szájára, mire Harry csak belekapaszkodott a vállamba.

– Csak a piramisba – kezdett egyezkedni, mire én megcsókoltam, de elhúzódott, mert még nem fejezte be (tipikus). – Az annyira mesebeli, nem? A két művészetpárti meleg srác a Louvre piramisában. Írhatnék róla az önéletrajzomban – mondta, mire én összeráncoltam a homlokom.

– Miért írnál te önéletrajzot? – kérdeztem szórakozott hangon, mire ő csak édesen vállat vont, miközben a tarkómhoz nyúlt, a gyűrűi érintésétől pedig ugyanúgy végigfutott rajtam a hideg, mint amikor először érintette hozzám őket.

– Hát, ha herceg leszek – rebegte negédesen, mire lazábbra engedtem a karomat a dereka körül.

– Ami azt illeti – sütöttem le a szememet. – Én akartam erről beszélni, mert…

– Én meg nem, Samuel – vágott a szavam közepébe, mire meghökkenve néztem rá. Harry csak hitetlenkedve rázta meg a fejét, az arcáról pedig pillanatok alatt lefagyott a báj és a felszabadultság, helyette olyan… kifejezéstelen lett. – Nem akarok beszélni róla, nem akarom a cambridge-i gondjaimat magammal hozni Párizsba. Neked sem kellett volna, de elnéztem, most azonban elvárom, hogy te se foglalkozz vele.

– Ezt hogy érted?

– Úgy Sam, hogy nyaralunk – mordult rám, de még mindig a tarkómat piszkálta. – Ezt életem első napja, amit nem csak az országon kívül töltök, hanem egyáltalán a városon kívül. Mikor húsz éves vagyok. Igazad volt, a szüleim tényleg betegek.

– Nem, úristen, nem – szóltam közbe. – Tegnap sok olyat mondtam, ami nagy hiba volt és nem kellett volna. És nem is igaz.

– Sam – csicseregte, majd a kezével beletúrt a hajamba, és pár másodpercre még a szánkat is összeérintette, hogy még jobban összezavarjon. – Elutaztunk. Közösen. Párizsba. Szerelmes vagyok beléd, te is belém, mi lenne, ha most csak ennyivel foglalkoznánk? – és itt megértettem. Harry nem felejtette el a tegnapot, egy szót sem felejtett belőle, vagy hagyott figyelmen kívül, egyszerűen mérsékelte a helyzetet, és nem akarta hagyni, hogy az én eljárt szám miatt tönkremenjen az utunk. Nyilván nem véletlenül sírt halkan tegnap ő is, egyértelmű, hogy rengeteg mindent kell megbeszélnünk, de ő elhatározta, hogy a nyaralásunkat nem erre fogja felhasználni. Félretette a saját kínjait, a saját felismerését – ami nagyon nem lehetett egyszerű, ha a helyzetbe kicsit is belegondolunk – csak hogy jól érezzük magunkat Párizsban. Annyira szerelmes vagyok, hogy összefoglalni sem tudom.

– Arra gondoltam – szakadtam el tőle hosszú percekig tartó csókolózás után, mire Harry csak megduzzadt szájjal és összevont szemöldökkel nézett a szemembe. – Hogy… ez furcsa. De eszembe jutott, és már elkezdtem, szóval be is kell fejeznem.

– Ühüm – bólintott, miközben hátulról feltolta a hajamat.

– Csak itt megígérhetnénk egymásnak a… – tekintettem körbe, ugyanis úr isten, Párizsban voltunk. – a szerelem városában. A Szajna partján érted, annyira valódi és felejthetetlen…

– A lényeget – hunyta le a szemét Harry, mire elmosolyodtam rajta. – Mit ígérhetnénk meg?

– Azt, hogy sosem felejtjük el egymást – fejeztem be, mire Harry csak még jobban összezavarodott, mint eddig. – Van… van magyarázatom.

– Várom – nevetett fel kínjában, ugyanis igen… eléggé úgy hangzott a mondatom, mintha valami tragikusat készülnék mondani.

– Csak ha esetleg történne valami rossz – kezdtem, mire Harry már nyitotta a száját, de egy sokatmondó nézéssel halkítottam el. – Esetleg, Kedvesem, esetleg. Ha valami miatt el kéne búcsúznunk, vagy szétmennénk, vagy…

– Sam, ha ezt most megint a herceges dolog miatt csinálod…

– Nem! – védtem magam egyből. – Csak eszembe jutott már, na! Csak gondoltam ígérjük meg, mert így a lelkem is nyugodt lenne.

– Hogy? – suttogta Harry, mire én csak összetoltam a homlokunkat, és lehunytam a szemem.

– Hogy bármi is legyen a sorsunk, sosem fogsz elfelejteni – motyogtam válaszként, mire Harry csak kihasználta, hogy nem látok, és a számra tapadt.

– Oké – mondta végül. – Egyezzünk meg. Kisujjesküvel.

– Igen? – nevettem el magam, Harry azonban leengedte rólam a kezeit, és eltávolodva tőlem egyedül a kisujját tartotta elém. Én csak nevetve a hajamba túrtam, majd végül én is felemeltem a jobb kezemen a kisujjamat és Harry felé mutattam.

– Esküszök, hogy sose feledlek el, Samuel Thompson – döntötte Harry drámaian hátra a fejét, miközben lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a szellő tovább vigye a szavait, és mindenki tudtára hozza, hogy Harry sosem felejti el Samet.

– Esküszöm, sosem feledlek el, Harry Windsor – ismételtem el ugyanazt, amit mondott, csak kicserélve a nevemet az övére, én azonban nem tartottam az ég fele a fejemet, miközben a másik kezemet kitártam. Én tudtam, hogy a szellő enélkül is elmondja mindenkinek, hogy Sam sosem felejti el Harryt.

Harry csak összekulcsolta az ujjainkat, és kétszer megrázta, majd ezek után az összegabalyodott kisujjainknál fogva rántott magához egy csókra, amibe aztán belenevettem.

***

Tényleg bementünk a Louvre-ba. Igaz, ez felborította a napi eltervezett időbeosztásunkat, de még maga Harry sem foglalkozott vele. Csak jól akarta érezni magát velem a Louvre-ban, miközben szemérmetlenül csókolóztunk az eldugott sarkokban, nevetve és kézenfogva jártuk végig a kívülről nem olyan nagynak tűnő, belülről azonban hatalmas piramist, miközben Harrynek olyan megjegyzései voltak, hogy: „Tudtad, hogy az, hogy minden műemléket megnézz a Louvre-ban több mint száz napot venne igénybe?” vagy „Tudtad, hogy a Louvre helyén ezer éve egy palota állt?”. Én meg persze, hogy nem tudtam, így még megannyi tényt oszthatott meg a Louvre-ról. Majdnem két óráig bent voltunk, otthagyva egy kész vagyont (hatalmas lehúzás egy történelmi múzeum részéről…), utána pedig, mivel már túl spontánnak és szabadnak éreztük magunkat, úgy döntöttünk visszasétálunk az Eiffel-toronyig. Egyöntetűen ezt szavaztuk meg, egyikünk sem akart még egy kellemetlen órát eltölteni a nagycsaládokkal és nyugdíjasotthonnal a sétahajókázáson, inkább mazochista módra lejártuk a lábunkat.

Utólag azonban sokkal jobban tettük. Ugyanis így nem egy turistának éreztük magunkat, hanem egyszerű párizsi járókelőknek. Ha sorba kéne raknom az emlékeim Harryvel, ez határozottan benne lenne a top 3-ban. Megfogalmazni sem tudom miért, csak maga a hangulat, maga az érzés, ami egész nap velünk volt. Az, hogy Párizs utcáján sétáltam, Harry pedig a kezemet fogva ugrándozott mellettem, és ragyogott róla a boldogság. Talán elfelejtette, talán nem gondolt a tegnapra. Talán én sem. Mert csak szerelmespár akartunk lenni Párizs utcáin, csak egyszerű emberek akartunk lenni, akik a világ összes idejével a zsebükben andalognak, miközben van olyanokra idejük, hogy megálljanak, ha az egyikük látott egy mókust a fán, vagy ha ugyanaz a személy be akart térni egy francia virágosboltba. A másikuk pedig csak elvarázsolva nézte, ahogyan pörgő nyelvvel, nevetgélve beszél a virágárussal, aki annyira ráér, hogy kedves társalgásba is van ideje keveredni két meleg sráccal. Én pedig kijelentettem Harrynek, hogy imádom Párizst, és mennyire sajnálom, hogy valószínűleg többet nem jutok el ide. És ő mit mondott? Annyit, hogy de eljutok. Én meg mosolyogtam, mosolyogtam, mint egy igazi idióta. Mert baj, ha már túlságosan szeretek valakit?

Az Eiffel-torony négy lába egy parkban érnek földet, igaz egy rácsos kerítés választja el a külvilágtól, de a lábai fűfedte területen fekszenek. A park édes, tele van padokkal, amikre idézetek vannak szegezve, csakúgy, mint a New York-i Central Parkban. Miután millió képet csináltunk a torony előtt, próbáltunk padot választani (Harry gondosan elolvasta az idézeteket, még akkor is, ha ehhez udvariasan meg kellett szólítania bárkit, aki a padok egyikén ült, és takarta az idézetet), majd végül egy Oscar Wilde által írt padra telepedtünk le. Én leültem, Harry pedig ezt úgy értelmezte, hogy feldobta a talpát is a padra, majd a hónom alá bújt, félig fekvő pozícióban, miközben a hatalmas kabátja leomlott a pad szélén.

– Gondolkodtál már azon – kezdte Harry a hirtelenbe, mikor már épp lehunytam a szemem, hátha kevésbé leszek ettől fáradt majd. – Igazából rajtam. Szoktál gondolkodni rajtam?

– Ezt most komolyan kérdezed? – röhögtem fel. Hogy az Istenbe ne szoktam volna gondolni rá. – De kicsit pontosíts.

– Miért választottál engem? – kérdezte, mire összeszaladt a szemöldököm. – Mármint. A világon bárkit megkaphatnál, érted. Miért én?

– Ez egy tévedés – ráztam a fejem. – Nem kaphatnék meg bárkit.

– Szórakozol ugye? – döntötte le a fejét az ölembe, hogy az arcomra nézhessen. – Te vagy a legszebb ember, akivel valaha találkoztam.

– Biztosan én voltam a homoszexuális felébredésed? – nevettem, miközben lehajolva adtam egy puszit a szájára, ő pedig erre csak vállat vont. – Ha így nézzük, hogy bárkit megkaphatnék, én még akkor is téged akarnálak.

– Igen, pont ez a kérdésem – bólintott elkomolyodva. – Miért?

– Hát – túrtam bele a hajamba, miközben a másik kezemet Harry kezdte piszkálni. – Erről órákig tudnék beszélni.

– Beszélj – vágta rá.

– Édesem – néztem le rá. – Neked van valamid, ami nekik nincs.

– Ki az a nekik?

– Mindenki más – suttogtam, mire Harry csak felnyúlt, és gondolkodás nélkül húzott le magához.

– És mim van? – kérdezte, miután elengedett, de a tarkómat még fogta.

– Nem tudom, Harry – feleltem, ugyanis… őszintén. Tényleg nem tudtam volna megfogalmazni. Harry más. Ő annyira más, annyira különböző mindenben, annyira különleges. Van egy varázsa, amit az ember csak akkor él át, ha közelről ismeri. Van valami varázslatos az egész lényében. Ahogyan beszél, amiről beszél, amennyi ideig képes beszélni. A szavai lejtése, a nevetése a mondatai között. A nevetőráncok, amik a szeme mellett is és gödröcskék formájában is előugranak. Ahogyan képes az ujjai köré csavarni az embereket a bájával és intelligenciájával, ahogyan képes közel tartani magához. Már akkor is magához láncolt, mikor én még lelkileg azon voltam, hogy ne kedveljem. Már akkor is elérte, hogy érdekeljen. Ahogy fenntartja az érdeklődést. És csak erősíti minden alkalommal. Az is más benne, hogy tudatán kívül, de minden témában megtalálom magam mellette, mindenről tudok neki beszélni. És imádom, hogy ha ő nem ért velem egyet, akkor nem fogja csak azért a pártomat fogni, hogy ne kapjunk össze. Kimondja a véleményét, ha fájdalmas, ha nem, mert Harry az igazat mondja, hosszú távon pedig ez az egészséges. Észhez térít, ha hülyeséget beszélek, megvigasztal, ha szomorú vagyok. Tudja mikor kell a kíméletlen igazságot mondani, de azt is, hogy mikor van szükségem valami bíztatóra. Tudja hogyan érjen hozzám, tudja mikor akarom hogy hozzám érjen, és mikor nem. Jobban ismeri a testem gyenge vagy érzékeny pontjait, mint én magam. Harry mindenhez is ért. Tud főzni, sütni, mind a kettőt a maga saját lényét is beleépítve, a kaotikus receptjeivel és ötleteivel. Imádom, amikor csak nézem, ahogy egy tortadíszítőre tett tortát díszít, a legabszurdabb, mégis kreatív módon. Imádom, ahogyan otthonosan mozog a konyhában, a köpenyében, de van, hogy a hatásért még egy kuktasapkát is a fejére rak. Imádom, hogy mindig belekóstol a nyers tésztába, még akkor is, ha tojás van benne. Zongorázik, én pedig imádom, hogy zongorázik, mert olyankor a világ egy nem létező hellyé válik neki, és elveszik a billentyűk és a dallamok között a fejében, az arca pedig összpontosít, szinte kiül rá, mennyire törekszik a pontosságra. Imádom, hogy nem adja fel a tanításomat zongora téren, imádok vele leszökni az éjszaka közepén zongorázni, mikor magát a tanulását nem szeretem. De közben mégis, mert ő meg szereti. A szemére is kiül, és a játékos hangján is mindig hallom, mennyire élvezi nézni a szerencsétlenkedésem, mennyire élvezi, hogy a kézfejeit az enyémre teszi, és végtére ő zongorázik, mégis azt hiszi, ezzel elhitette velem, hogy én voltam. Imádom, hogy ezzel bosszantjuk Fritzgeraldot, imádok még bujkálni is vele. Azokban a pillanatokban, amikor történetesen falnak mentem volna, de visszagondolva egy maradandó emlékként él bennem az az időszak, amikor csak Toby tudott rólunk, így mindenki más előtt titkoltuk. Amikor ellökött magától, majd ameddig az anyja valami értehetetlenséget magyarázott végig engem figyelt a szája szélét rágva. Vagy amikor egy közös tusolásunk alkalmával az anyja benyitott, én pedig a zuhanyfüggöny takarásában kuporogtam, miközben ő kedvesen küldte el Adelt a picsába, a jobb kezét pedig végig a hasamra szorította, mintha ezzel eltakarna. Imádom, hogy egy művész veszett el benne. Több szempontból is. Imádom, amikor fest, ugyanis akkor a vonásai átalakulnak, és a haját is mindig felköti, ami teljesen más összképet alkot róla. Imádom, megőrülök érte, mikor énekel. Nem mondom, hogy a hangja egy énekeshez ér fel, de az átlag emberekénél jobb. És imádom, hogy az sem érdekelné, ha szörnyű hangja lenne, mert ő ugyanúgy énekelne. Imádom, hogy minden számot ismer, és mindig ajánl nekem újakat, mert elhatározta, hogy megpróbál kialakítani nekem egy zenei ízlést. Imádom, hogy mindig megfigyeli egy adott szám szövegét, hogy mindig ki is elemzi és próbálja párhuzamba hozni az élettel. Harry mindenkivel kedves. Komolyan mindenkivel, imádom mennyire empatikus, mégis mennyire zárkózott. Extrovertált lenne, mégis introvertált. Imádom, hogy hiába jófej mindenkivel, velem valahogy máshogy viselkedik. Imádom, hogy csak egy érintése érezteti velem, hogy engem másképp lát. Imádom, hogy már azelőtt tudtam, hogy szeret, mielőtt kimondta volna. Érződik a tettein, a mozdulatain, a tekintetén, a szavain. Mellesleg azt is imádom, hogy ő mondta ki előbb. Imádom, hogy tudja használni a szavakat. Imádom, eszméletlenül aranyosnak tartom, hogy egy pillanat alatt a talpáig vörösödik, ha valami cifrát mondok neki, de ha ő úgy akarja, lehetetlen szégyenbe hozni, akkor csak ő tud téged. Imádom, hogy ő a domináns fél a kapcsolatban, közben pedig mégsem. De imádom, hogy akkor is dominálni akar, amikor nem azon van a sor, és ha nem dominál is úgy tesz, mintha ő vezetne. Imádom, hogy magabiztos és nem fél kimondani semmit, az nem számít, hogy idegenek állnak-e előtte, vagy nem. Imádom, hogy nem foglalkozik az emberek véleményével, imádom, hogy ő az a fajta ember, akivel gondtalanul táncolhatok a város közepén, mert tudom, hogy őt nem fogja érdekelni, mit gondol rólunk bárki is. Mellette mégis könnyen elbizonytalanodik, és vannak napok, amikor szüksége van egy kis önbizalomnövelésre, de a következő percben már a világ legszexibb emberének állítja magát. Imádom, hogy a dolgoknak igyekszik a jó oldalát látni, hogy az élete alapelve, hogy minden rosszban van valami jó. Imádom, hogy azt mondta, az ő rosszában mindig én leszek a jó. Imádom, hogy anélkül mond nekem szépeket, hogy egyáltalán észrevenné, hogy anélkül ment meg a saját lelkem marcangolása elől, hogy feltűnne neki. Imádom, hogy megmosolyogtat úgy, hogy próbálkoznia sem kell, imádom, hogy odavan a könyvekért, imádom az ostoba ingjeit. Imádom az összes ruháját, imádom, hogy az év összes napjában bokacsizmát hord, imádom az összes tetoválását. Imádom a haját összefogva, kiengedve, befonva, elcsatolva. Imádom a mosolyát, imádom a szeme színét és csillogását, imádom, hogy a szeme csillogásának rengeteg jelentése lehet. Lehet szomorú, lehet feldobott, lehet izgatott, lehet hálás. Imádom, hogy odavan a Szörnyetegért, imádom, hogy megszállottja a macskáknak és a lovaknak. Imádom, hogy furcsa neveket ad az állatainak, imádom, hogy már azt is elmondta, a gyerekének milyen nevet adna. Imádom a gondolatot, mennyire jó apa lenne belőle, imádom, hogy mennyire mellette akarok lenni. Imádom, hogy az életbe először találtam egy pontot, imádom, hogy a tudta nélkül horgonyozott maga mellé. Imádom, hogy az életemet is leélném vele és nem unnám meg. Imádom, hogy az otthonomnak nevezhetem, és ő is az otthonának nevez engem, mikor nekem sosem volt olyan hely vagy személy, akire így tekinthettem volna. A legjobban viszont azt imádom, hogy Harry nélkülem is pontosan ilyen lenne. Ha én nem lennék, ő akkor is találna valakit, akinek az összes szerelmét odaadná, akinek a csillagokat is lehozná. Mert Harry ilyen. Ha tehetném, mindenkinek egy Harryt kívánnék. Mert én megtaláltam az én Harrymet, és felülmúlhatatlan érzés. – Te más vagy – ennyit válaszolok végül, majd Harry végül egy pillanatig rágódik, hogy visszakérdezzen-e, faggatóznia kellene-e, de végül csak megrázza a fejét, és elmosolyodik, miközben behunyja a szemét az ölemben, és a mellkasához szorítja a tenyeremet.

***

Végül fél öt körül, mikor a nap már lefele tartott az égen visszaindultunk a szállásra. Bár percekig könyörögtem Harrynek, ugyanis egészen szorított az idő a színház miatt, amit neki még csak nem is említettem, ő azonban szívesebben maradt volna az Eiffel-torony előtt ücsörögve. Már előadta a legújabb hisztijét, miszerint ő nem akar egész este a hotelszobában fetrengeni, inkább maradjunk éjszakába nyúlóan a városban. Én meg nem tehettem eleget a kérésének, mert hivatalosak voltunk az operába! De végül sikerült visszarángatnom a hotelbe, igaz megsértődött és nem beszélt velem, egész úton csak duzzogva fogta a kezem.

– Most jobban érzed magad? – morogta Harry, miután felértünk a szobánkba, és végigfeküdt az ágyon. Az arcát a párnába temette, én pedig a homlokomat ráncolva kötöttem ki a cipőmet.

– Mert? – kérdeztem, miközben törődő és szerető barát létére az ágy végéhez lépve lehúztam az ő lábáról is a bakancsát. – Vedd már le a kabátod.

– De én szeretnék csinálni valamit – nyüszítette Harry, miközben átkarolta a maga alá gyűrt párnát. Csak a szememet forgattam, majd egész egyszerűen rángatni kezdtem, ameddig meg adta magát, és a hátára fordítottam.

– Most ez lesz? – suttogta, miközben én egy visszafojtott mosollyal, mégis erotikusan másztam rá, amit csak egy nyeléssel reagált le. – Éjszakába nyúlóan kefélünk, mikor helyette ehettünk volna egy szép helyen, aztán megnézhettük volna a Diadalívet és… – magyarázta határozottan, bár amikor az ajkaim a nyakához értek kicsit elbicsaklott a hangja, ami instant mosolygásra késztetett.

– Most úgy mondod, mintha amúgy az elsővel lenne problémád – motyogtam a bőrére, amibe akaratán kívül is beleborzongott.

– Ne gondold, hogy egyből magad alá rendelhetsz egy kis hízelgéssel, amit egyértelműen azért csinálsz, mert tudod, hogy elron… – hadarta mérgesen, de a kiegyensúlyozott kirohanása egy hirtelen nyögésbe fulladt, mikor lejjebb csúsztattam a kezem.

– Szóval nem akarsz szeretkezni velem a zuhanyzóban? – húzódtam el tőle, miközben nagyon azon voltam, hogy elrejtsem a nyertes mosolyomat, Harry arcára pedig szinte ki volt írva, mennyire ellent akar nekem mondani, fizikailag mégsem képes rá.

– Nem – nyögte ki végül bizonytalanul, én pedig nem is nagyon foglalkozva vele gomboltam ki a gatyáját, csak mert egész szórakoztató volt végignézni, ahogyan tulajdonképpen saját magával küzd. Pontosabban a makacssága a testi vágyaival. Ha pedig Harryről van szó, ötletem sem volt, melyik fog győzni.

– Nem? – kérdeztem vissza miközben végignyaltam előbb a saját számon, majd az övén is, miközben a kezemet megint magunk közé csúsztattam.

– Én… – makogta, miközben a keze annyira befeszült, hogy az ujjaival akaratosan kapott a vállamba, ezzel pedig már majdnem el is könyveltem magamban, hogy nem a csökönyössége nyert, és mindjárt lerugdalja magáról a ruháit (a színház valahogy kiment a fejemből…), amikor egy pillanatra lehunyta a szemeit, és a kezével, amivel a vállamat markolta letolt magáról. – Én vacsorázni akartam! – morogta ingerülten ráncolva rám a homlokát, miközben én a számba harapva vigyorogtam rajta, majd mellé hemperegtem az ágyra, ő pedig dacosan csapkodva ült fel és húzta vissza magára a farmerját. – Te sunyi, hátsószándékú, alattomos, hitvány, köpönyegforgató… – sorolta, miközben a haját és az ingjét is igazgatta, de tagadhatatlan volt, mennyire lázba jött, ugyanis az arca lángokban úszott.

– Megértettem, szörnyű vagyok, és most jön az, hogy… – dünnyögtem a már el nem fojtott vigyorgással a fejemen.

– Nem vagyok a szexrabszolgád, és igencsak kihasználod az előnyeidet, miszerint szeretek veled szexelni és…

– Pontosan ez – motyogtam az orrom alatt, miközben nagyon azon voltam, hogy ne röhögjem képen. Harry tombolt, kioktatott, én pedig a lehető legelégedettebb és legszórakozottabb tekintettel bólogattam végig, mint egy rendes diák. Egy rendes diák, akit a tanárja éppen leszúr. Kár, hogy a tanárnak még állt a farka.

– Most pedig kimegyek az erkélyünkre – fűzte össze maga előtt a karját, miután már elégnek érezte a fejtágítóját.

– Végeztél? – pislogtam nagyokat, miközben már a magam elé húzott térdeimet öleltem át, Harry pedig kimérten bólintott. – Tudod annyi is elég lett volna, hogy ma ne verjem ki – szúrtam még oda, mikor már pont elindult a fedett terasz fele, de erre megtorpant. Nem mintha komolyan beszéltem volna, csak gondoltam kicsit még húzni kéne az idegeit, mert valljuk be: Harry rohadt vicces, ha mérges. Pontosabban kétfajta mérges van. Az egyik, amikor igazi, na az amúgy tökre nem vicces. Mint tegnap. És van ez a fajta, túljátszott, már-már aranyos, sopánkodó békára hasonlító mérges szerep, amit általában szexuális frusztráció vált ki.

– Látom a mondandóm értelmét nem sikerült felfognod! – dörrent rám újra, mire én csak előre esve a párnába röhögtem, Harry pedig károgni kezdett, amiért sosem figyelek rá. – Sam, ez amúgy nem vicces! Komolyan mondtam!

– Tudom, tudom – mondtam a párnába.

– Ne gúnyolódj már! Még csak most sötétedik, te pedig vissza akartál jönni megdugni, mikor még meg tudtuk volna nézni a Notre-Dame-ot is!

– Majd ha Szűz Mária esik le az égből, maximum akkor sétálok a Notre-Dame-ig – feleltem gyomorból, miközben felemeltem az arcomat, Harry pedig sértetten csípőre vágta a kezeit. Nem mondom, hogy nem nézett ki egy nevetséges, túlnőtt kerti törpének a kockás kabátban, alatta pedig abba a lányos ingben. – Hé, figyelj, mutatok valamit – kezdtem feltápászkodni, Harry azonban játszotta a szokásos drámakirálynőt, meglibbentve maga körül a kabátját viharzott ki a teraszra. Csak mosolyogva ráztam rajta a fejem, így azonban ráérősen vettem elő a jegyeket a fiókból, majd Harry csizmájába bújva léptem ki én is az erkélyre.

Nem volt túl nagy, ablakokkal volt körbekerítve, középen állt egy apró, fehér asztal, hozzá illő székekkel. Az asztalon egy vázába tűzött művirágcsokrot tettek, amit Harry önkénytelenül piszkált, miközben a már sötétbe borult utca fényeit nézte. Biztosan hallotta, hogy kijöttem, de dacból nem nézett rám, egyik kezével a fejét támasztotta, másikkal pedig a művirág szirmait simogatta. Akaratlanul kellett mosolyognom rajta, ugyanis hiába sértődött meg ma már másodszorra, egyszerűen ez csak még jobban mélyítette az érzéseket, amiket iránta érzek. Ez megijesztett, mert fogalmam sincs miért. De ahogy elnéztem, ahogy ott ült, csak a testtartásával is jelezve, hogy most önfejű módon játssza a megbántottat, eszembe jutott, mennyire szerelmes vagyok. Így hát a jegyeket markolva sétáltam hozzá, ő azonban a közelségemre meg sem moccant, csak szüntelenül az ablakon nézelődött kifele. Pont a mellkasomig ért fel ülő pozíciójában, így magamhoz húztam a fejét, és a szabad kezemmel a haját simogattam végig, miközben a másikkal az asztalra csúsztattam a jegyeket, és lassan tolni kezdtem felé. Harry biztosan nagyon küzdött a kényszerrel, hogy ne tegye meg, de csak lenézett az asztalra, én pedig beharaptam a számat, miközben visszaszámoltam magamban. Még csak egynél tartottam, amikor Harry keze elmozdult a virágtól, és egy sikításhoz hasonló hang hagyta el a száját.

– Te nem vagy normális! – visította, miközben én elengedtem a fejét, ő pedig a tenyere közé vette a jegyeket, és pár pillanatig ereklyeként bámulta őket. Én csak sok érzéssel magamban kavarogva figyeltem, majd a könnyektől csillogó szemeit rám emelte, miközben még a jegyek fölé görnyedt. Lecsapta őket az asztalra, és végül szipogva egyet felállt.

– Miért sírsz, Kedvesem? – kérdeztem mosolyogva, miután szorosan átölelte a nyakamat, és miközben a karjaimat a dereka köré tekertem ő a nyakamba zokogott.

– Mert – kezdte, de a hangja egyből elcsuklott a folyamatos sírás miatt, miközben én a hátát simogattam, ő pedig egyre szorosabban szorított magához, közben a hajamat markolva. – annyira hülye vagy.

2. A titkok sose maradnak titkok

Reggel dörömbölésre ébredtünk. Pedig kifejezetten sokáig terveztünk aludni, ugyanis a tegnapi éjszakába nyúló színházestünkről hazatérve még hajnalig fent voltunk, különböző tevékenységeket végezve. Csak egy közös zuhanyzásnak indult, mert mindketten elfáradtunk… végül nem aludtunk.

A tegnapi nap még közel nem ért véget azzal, hogy Harry a meglepettségtől, örömtől és a váratlanságomtól zokogott a kezemben. Miután nagyjából összeszedte magát, még volt teljes fél óránk, ameddig el kellett volna indulnunk, hogy jó időben érjünk a színházhoz. Így hát Harry már nevetve, a könnyeit törölgetve ült az ölembe, miközben halkan beszélgettünk a sötétségbe borult utcán nézelődve.

Az opera pedig fantasztikus volt. Valahol középtájra kaptunk jegyet, így kétoldalról löködtek minket, de Harry mintha egy varázsvilágba került volna, amikor ott voltunk. Végig az ujjaimba kapaszkodott köztünk, amikor pedig valami kiemelkedő, vagy csak számára kiemelkedő történt, illetlenül, de mégis imádnivaló módon hajolt a fülemhez, hogy megossza az észrevételeit. Egyértelmű volt, hogy sosem járt még színházban, de semmi ahhoz hasonló helyen. Te jó ég, sosem volt még moziban sem. Mindenesetre, fogalma sem volt, hogy viselkedjen. Az én szívem ezen eléggé összeszorult (igaz, a többi néző biztosan csak neveletlennek tartotta, de fogják be). Ahogyan a darab alatt esetlenül pakolgatta a lábát, összeérintette a cipőnket, vagy néha elszakítva a tekintetét a színpadról a kezeinkre nézett. Random a vállamra hajtotta a fejét, de alig két másodperc múlva fel is emelte, majd vissza. Nem tudta, hogy mit kezdjen magával, ha csöndben kell lenni. Rám meg rám tört a sírhatnék ettől, így nem igazán törődve a halk francia susmorgásokkal rólunk néha megpusziltam az arcát, vagy megsimítottam a combját. Igaz, ő csak értetlenül nézett. Már sokadszorra döntöttem el a darab alatt – amiből egész kevés tényező maradt meg – hogy egy nap majd normális életet varázsolok neki. Nem értem, hogy az én tisztelettudó és kötelességérző szívem miért akarja ennyire megmenteni Harryt a saját jövőjétől, mikor két hónapja sem voltunk együtt, csak egyszerűen tudtam. Egyszerűen tudtam, hogy ha valakivel mindent akarok, az ő. Ha valakivel elmennék tíz filmre is egymás után, csak hogy legyen mozis élménye, az ő lenne. Ha valakivel száz meg száz várost is körbejárnék, mert az egyik legnagyobb álma, hogy minél több helyre eljusson, akkor az ő lenne. Ha valakinek el kéne viselnem a bosszantó háziállatát, az is ő lenne. Ha valakivel több ezer dalt kéne végighallgatnom, az is ő lenne. Ha valaki beszédét napokig hallgatnám, azt akarnám, hogy ő legyen az. Ha valakivel meg kéne osztanom az életemet mostantól, egyértelműen ő lenne az. És igaza volt. A világon bárkié lehettem volna, de én az övé akartam lenni.

A nap már betűzött a vékony függönyökön keresztül (Párizsban is megtartotta a jó szokását, a redőnyök egyszerű ignorálását), amikor mi még összegabalyodva a takaróval és egymással aludtunk. Én ébredtem fel előbb az éles kopogtatásra, hirtelen emeltem fel a fejem, de az elgémberedett pozíciómból még nem tudtam mozdulni. Harry a hasán feküdt, a takaró pedig csak a derekától lefele takarta, miközben az egyik keze lelógott az ágyról, a másik meg az én hátamra dobódott. Nagyokat pislogva néztem pár pillanatig az arcát, ahogyan még egyértelműen mélyen alszik, a levegővételei is mélyek és hosszúak. Így először azt hittem, csak hangokat hallok a fejemben, vissza is ejtettem a párnámra a fejemet. Aztán meghallottam annak a hangját, aki a lehető leg nem kívántabb személy volt hajnali nyolckor.

– Ha nem nyitja ki valaki most azonnal, vagy rátok rúgom, vagy bemászok az ablakon! – kiabálta Landon csupa feszültséggel a hangjában az ajtó másik oldalán, mire én csak majdnem hangosan felmordulva kaptam fel a fejemet. Tovább ütögette az ajtót, akár egy beteg ember, miközben én óvatosan leemeltem magamról a barátom karját, és félkómásan az ajtóhoz tántorogtam. A biztonság kedvéért kinéztem a kis lyukon, de persze, hogy Landon állt az ajtónk előtt türelmetlenül toporogva, az idegesítő hátranyalt hajával és az öltönyében. Úr isten, nyolc óra sem múlt el! Ő pedig úgy néz ki, mint aki egy nemzeti kongresszusra indul.

– A harmadikon vagyunk, te barom – dünnyögtem neki köszönésképp, miután kitártam az ajtót, ugyanis komolyan fogalmam sem volt arról, mégis hogyan tervezett bemászni az ablakon.

– Megoldottam volna – vágta rá egyből, majd már be is tört volna a szobába, te az ajtófélfára raktam a kezemet, jelezve, hogy ne is álmodjon róla. – Hogy nézel ki? Miért nincs rajtad ruha? – nézett végig rajtam, ugyanis mielőtt ajtót nyitottam volna, csak annyi lélekjelenlétem volt, hogy felvettem az alsómat.

– Örülj, hogy ennyi van – morogtam, ő pedig megrázva a fejét inkább más témába kezdett.

– Hol van Harry? Öltözzetek fel most – jelentette ki ellentmondást nem tűrve, miközben egy egyszerű mozdulattal leakasztotta a kezemet, és a határozott megszólításom ellenére bemasírozott a szobánkba.

– Harry alszik, te pszichotikus vadbarom! – sziszegtem utána lépkedve, mikor szétrántotta a függönyöket, Harry pedig nyöszörögni kezdett.

– Ébresztő! – rikácsolt Landon, majd morogva a fürdőbe csörtetett, mert elhivatott célja tönkretenni az életünket.

– Szia Kedvesem – adtam egy puszit Harry arcára, miközben lehajoltam hozzá, ő pedig csak felnyögve a fejére húzta a párnát. Letelepedtem mellé, és a csupasz hátát simogattam, miközben ő a fejét két párna közé préselve szuszogott. Landon valamit zörgött a fürdőben, mire erős késztetést éreztem, hogy utána menjek, és a falba verjem a fejét párszor, de mielőtt megtettem volna ki is jött. Harry neszesszerével a kezében.

– Te zsákban hoztad a fogkeféd, vagy mi? – kérdezte fintorogva tőlem, mire én csak lefagyva néztem ahogy Harry táskájába dobja a neszesszert.

– Mit is csinálsz? – kérdeztem felocsúdva a döbbenetből, miközben Landon egész egyszerűen elkezdte összerámolni a cuccainkat.

– Pakolok – válaszolta egyszerűen, mire hitetlenkedve megráztam a fejem, mint aki nem értette elsőre. – Indulnunk kell, most. Harry, ébresztő!

– Hallgass már el – dörrentem rá, miközben még mindig a barátom hátát simogattam. – Hosszú éjszakánk volt.

– Képzelem – grimaszolt Landon, mire én csak a kirobbanás határán néztem rá.

– Színház! Színházban voltunk, te degenerált! – kiáltottam rá kifordulva magamból. – És arról volt szó, hogy csak tízkor indulunk az Eiffe…

– Haza indulunk – szólt közbe Landon, mire elkerekedett a szemem. Landon kihasználva a meglepettségemet az ágy végéhez sétált, hogy lerántsa Harryről a takarót, de még időben elkaptam a másik végét, mire zabosan nézett rám, én pedig csak sokatmondóan csóváltam a fejem.

– Nem akarsz olyat látni, ami nem tartozik rád – tettem hozzá, arra utalva, hogy Harry meztelen, mire Landon csak egy pofát vágva dobta le a takarót, én pedig feljebb húztam Harry háta közepéig. – De várj, heló! – kapcsoltam gyorsan vissza, ugyanis Landon így visszatért a cuccaink összevissza dobálásához. – Mi az, hogy haza megyünk? Úgy volt, hogy délután indulunk!

– Aha, van egy kis probléma – nézett rám Landon, miközben az egyik pólómmal a kezében felegyenesedett, és egy elbaszott arckifejezéssel nézett rám, mintha egyszerre sajnálna valamit és lenne ideges miatta. Én csak összeszűkítettem a szememet, ugyanis annyi eszem nem volt, hogy egyből rákérdezzek mi az, így Landon egy kisebb hatásszünet után folytatta. – Tele van veletek a net.

***

– Nem értem – ráztam meg a fejem már sokadszorra, miközben Harry térdén ütögettem az ujjaimat, aki a lábait átrakta az enyémen. Ő csak a vállamra hajtotta a fejét, és meg se szólalt, mióta a mi szobánkban gyűlt össze a rém rendes család. Mi ketten az ágyunk végén ültünk, Lory a tőlünk srégen álló fotelben ült, kifejezetten nőiesen (lecsúszva a haját piszkálta), Landon a komódnak támaszkodva fűzte össze a kezét, Gwen pedig a bőröndjeink előtt ült a sarkán, miközben szépen hajtogatta a ruháinkat.

– Most mit nem értesz? – nyögte Lory, aki nem volt maradandó része a társalgásnak, csak néha szólt közbe valami illendőt és artikulátlant. – A világ tudja, hogy basztok, összefoglalva.

– Lory – mordult rá Landon, mire a lány csak maga elé emelte a kezeit. – De komolyan, mit nem értesz?

– Értem, hogy fent vannak a képek, tudomásul vettem – bólintottam, miközben egy nagyot nyeltem. – De miért? Senki sem ismer minket.

– De velünk voltatok, Thompson, az elején elmondtam, hogy ezt mérlegelve viselkedjetek!

– De a képek akkorról vannak, amikor nem voltunk egyikőtökkel sem! – csattantam fel, nem nagyon foglalkozva azzal, hogy ezzel bemártottam Loryt, amiért nem velünk volt tegnap. Bár mivel egy képen sem szerepelt, ez biztosan elég egyértelmű, de Landonnek kisebb gondja is nagyobb volt most ennél.

– Biztos láttak velünk, és utánatok küldtek egy paparazzit – morogta leginkább magának, mire Gwen elhúzva a száját nézett rá. – Most egész nagy kapás vagyunk a médiában, a megrágott és kiöklendezett ebédünkre is ráugornának.

– És most? – kérdeztem, miközben még mindig Harry lábán doboltam.

– És most? – tárta szét a karját Landon ironikusan elismételve a kérdésem. – Mi és most, Thompson? Rábasztam az van! De a legjobban Harry baszott rá, a kurva picsába – Landon egész megviseltnek tűnt, én pedig csak kétségbeesetten néztem magam elé, ugyanis, ha ő olyat mond, hogy rábasztunk, na akkor tényleg. Ha ő nem tudja mit kell tenni, tényleg kurvára rábasztunk, mert akkor senki se tudja.