Aurora Lewis Turner

Bolygókeringő

trilógia

3. Könyv

Lepkeszárnyak

© Aurora Lewis Turner

Hungarian edition ©

Olvasni Menő Kiadó 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Kenderesi Viktor

Szerkesztő: Soltész Eszter

Logó: Lukács Edina

Tördelés: Somogyi-Balogh Barbara

ISBN: 978-615-6094-14-8

Olvasni Menő Kiadó, Göd, 2022

Felelős kiadó: Csabai Márk

A könyvet az Olvasni Menő Kft. készítette.

Elérhetőségünk:

www.olvasnimeno.hu

kiado@olvasnimeno.hu

Tartalomjegyzék

1. fejezet Ébredés 7

2. fejezet Segítségkérés 25

3. fejezet Mentőakció 55

4. fejezet A tárgyalás 79

5. fejezet Lloyd 101

6. fejezet A kivégzés 133

7. fejezet Élet és halál között 147

8. fejezet Kényszerpihenő 167

9. fejezet A viharbolygó 185

10. fejezet Ártatlanság 197

11. fejezet Vér 213

12. fejezet Üvegbe zárt lepke 227

13. fejezet Hegek 251

14. fejezet Jégbolygó 267

15. fejezet A végső próba 287

16. fejezet Válaszút 305

17. fejezet Másvilág 317

18. fejezet Tisztulás 341

19. fejezet Wilson terve 367

20. fejezet Amikor két bolygó majdnem összeütközik 389

21. fejezet A vihar előtti csend 417

22. fejezet Medvetánc 437

23. fejezet Diplomácia 465

24. fejezet A kerti parti 483

25. fejezet Bolygókeringő 497

Utóhang 503

1. fejezet

Ébredés

Az új menedék bejárata Yorktown legforgalmasabb hídja alól nyílt, ami a város egyik fő nevezetességeként és egyben turistalátványosságaként működött. A rajta áthaladó milliónyi átlagember nem is sejtette, hogy a híd lábán keresztül földalatti világba juthattak. Tele volt olyan lényekkel, akiktől a televíziós propagandának, és a nyilvános intézkedéseknek köszönhetően mindenki félt.

Az új menedék nagyban különbözött az eddigi létesítményektől, hiszen semmi nyoma nem akadt a szép, fából készült, antik berendezési tárgyaknak, kandallóknak, otthonos hálószobáknak. Csupasz falak húzódtak végig a folyosókon, ahonnan egy-egy ajtó nyílt a szobákba.

Auróra könyve felborította a látszatbékét. Sokan reményre kaptak, aminek következtében a perembolygókon harcok kezdődtek. A névtelenek keményen visszavágtak a katonáknak. Hol az egyik, hol a másik fél jutott helyzeti előnyhöz.

Emiatt a menedéken lévők szellemisége is átalakult. A fegyveresek bázisáról menekülők felajánlották tudományukat az ottaniak képzésére. A fizikus nem örült ennek az ötletnek, mivel nem hadsereget akart toborozni. Csupán segíteni szeretett volna a rászorulókon. A kívülről jövő hírek végül megkötötték a kezét, így rábólintott a kiképzés ötletére. Mr. Michaels nála sokkal lelkesebben támogatta a katonai tevékenységet. Heidi, Lola és Sibylla hamar edzői pozícióban találta magát. Próbáltak nem túl kemények lenni az ottaniakkal, nem úgy, mint amilyenek az edzőik voltak velük a bázison. Hamar belátták, hogy a névtelenek gyengesége abban rejlik, sokuknak fogalmuk sincs, miként használhatják a képességeiket. Elnyomottakként, üldözöttekként, rémületben éltek. Inkább elrejtették, mintsem kibontakoztatták a bennük rejlő erőt.

A napok gyorsan peregtek. Néha Ashley, Amanda és Zac is besegített a kiképzésbe. Mark ott maradt a bázison, az orvosi szobában segített annak a néhány ápolónak és orvosnak, akik az odatérők sérüléseit gyógyították. Sokszor Lola is hosszú műszakokat vállalt, de Oldfield tanár úr javaslatára csak akkor használta az erejét, amikor tényleg életek múltak rajta. Hamar kifáradt a tömérdek munkában.

Oldfield tanár úr nem tágított lánya mellől. Sokáig nézte Aurórát, aki hosszú hetek óta feküdt kényelmes ágyban, eszméletlenül. A teste funkcionált, de az elméje hosszadalmas, mély, álomszerű kómába szenderült. Gépekre kötötték, és infúzióval tartották életben.

Peter tekintete elkalandozott lányán; a vöröslő fürtjein, lehunyt szemén, fel-le emelkedő mellkasán. Arca semmiféle életjelet nem mutatott. Utálta magát, amiért belement Ashley és Amanda tervébe. A két lány időközben nagyon jó barátnővé kovácsolódott. Sok mindenben egy véleményen voltak.

Éppen abban a pillanatban sóhajtott fel, amikor kinyílt a szoba ajtaja. Elvette kezét Auróra homlokától, melyen előtte pihent. Hátradőlt, és az érkezőre pillantott. Az ajtóban Amanda állt, aki tekintetét először a kómában fekvő lány felé fordította, majd elkapta a fizikus pillantását, és megköszörülte a torkát.

– Itt az idő.

– Megyek – bólintott a tanár, felállt a székéről, és magára hagyta a mozdulatlan lányt. Amint kilépett a folyosóra, Amanda ismét Aurórára villantotta tekintetét, aztán becsukta maga mögött a vasajtót.

Sokáig haladtak a kopár labirintusban. Falait a felszaggatott burkolat alól előbukkanó téglák szegélyezték. Nehezen ismerték ki magukat ott, hiszen minden folyosó ugyanúgy nézett ki. Csupán néhány falra függesztett szám és betű különböztette meg az egyik részleget a másiktól.

Oldfield tanár úr belépett abba a tágas szobába, amit kerestek. Amint a fizikus felbukkant, az összes tekintet feléje fordult. Amanda bezárta maga mögött a vasajtót. A tanár fejével egyet biccentve üdvözölte az ottaniakat.

A helyiségben nem sok bútor állt, valójában néhány padot fordítottak U alakba, azokon Auróra legjobb barátai ültek. Ott volt Ashley, Laura, Zac, Sam, Mark, Heidi, Lola, Jackson és Sibylla is, akik mind körülülték a középen helyet foglaló Mr. Michaelst. A férfi mint az intézmény igazgatója mindig részt vett a hasonló megbeszéléseken. Felállt, majd hellyel kínálva őket megnyitotta az ülést.

– Köszönöm, hogy bokros teendőitek közepette időt szakítottatok erre a gyűlésre. Nehéz idők járnak, de van valami, aminek eldöntése nem tűr halasztást. Tudjátok, miért vagytok itt. Ismeritek és szeretitek Aurórát, ezért gondoltuk, hogy az életével kapcsolatos, fontos döntéseket veletek együtt kell meghoznunk.

Ashley felállt, miközben a csokoládébőrű férfi leült.

– Igen, valóban azért vagyunk ma itt, hogy megbeszéljük, mi legyen a barátnőnk sorsa – foglalta össze az eseményeket. – Tudjátok, hogy Auróra jelentős erőkkel rendelkezik, melyek segítségével majdnem szétroppantotta ezt a bolygót, amikor úgy gondolta, Lloyd meghalt. Tudomásom szerint sokáig kihagyott az áramszolgáltatás, nem volt vezetékes víz, hegyek omlottak a mélybe, miközben mások máshol felemelkedtek. Természeti katasztrófák sújtották a kontinenseket, amelyek Auróra fájdalmából sugárzottak szét. Szerencsére Amanda közbe tudott lépni.

– Sejthetitek, miért volt szükséges a barátnőnk mesterséges kómában tartása – vette át a szót Amanda.

– Mégsem tarthatjátok őt örökké ebben az állapotban – ellenkezett Sam. Ő volt az egyik legnagyobb ellenzője, hogy a legjobb barátja ilyen állapotban töltse a hosszúra nyúló napokat.

– A helyzet ennél jóval komplikáltabb – sóhajtott fel Oldfield tanár úr –, ugyanis tudjuk, hogy odafönt, a felszínen a katonák már keresnek bennünket. Higgyétek el, nekem sem tetszik az ötlet, hogy a lányomat ilyen állapotban lássam, viszont joggal hirdettünk kijárási tilalmat. Nem kerülhettek az emberek kezére… Szóval ameddig az élelmünk kitart, kénytelenek vagyunk csöndben meghúzni magunkat. Az összes kicsi és nagy bolygón egy emberként keresik a katonák Aurórát. Nem nyugszanak, amíg meg nem találják őt…

– Vagy elő nem csalogatják – osztotta véleményét részvéttel teli tekintettel Mr. Michaels. – Jelenleg az lenne a legmegfelelőbb döntés az intézmény számára, ha még néhány hétig ilyen állapotban maradna. Csak addig, amíg rendeződnek a kinti dolgok…

– Nem értek egyet – csóválta a fejét Lola. – Úgy vélem, nem dönthetünk helyette. Az lenne a legjobb, ha felébresztenénk, és hagynánk, hogy ő döntsön a saját életéről.

– Nem tehetjük – ellenkezett Laura. – Még egy olyan kétségbeesett próbálkozás, és a bolygó megsemmisül. Még most sem tudják a szakértők, pontosan milyen károkat okozott Auróra kitörése, és hogy azoknak milyen következményei lehetnek.

– Van más is, amiről beszélnünk kell – sütötte le Ashley a pillantását, hiszen erről Amandán kívül még senkinek sem szólt. – Lloyd ugyanis nem halt meg.

– Tessék? – kérdezte Oldfield tanár úr összehúzott szemöldökkel.

A lány erőt vett magán. Mielőtt összezuhant volna a ránehezedő tekintetek súlyától, belekezdett:

– Volt pár látomásom vele kapcsolatban. Mielőtt eljöttünk volna erre az új helyre, Amandával felkerestük őt. Ez alkalommal megosztottam vele azokat a gondolatokat, amelyek felmerültek bennem. Választania kellett; vagy elmegy, és soha nem tér vissza, hogy nyugodt életet élhessen, felesége és gyermeke legyen, vagy pedig visszatér, de akkor ennek beláthatatlan következményei lesznek.

– Ezt meg miért nem mondtad nekem? – kérdezte Oldfield tanár úr megdöbbenve. Amanda Ashley segítségére igyekezett. Előreléptek, és határozottan közölték:

– Nem tartottuk annyira fontosnak. Ashley látta, hogy Lloyd úgy dönt, inkább elmegy, kilép Auróra életéből, és új életet kezd.

– Ezek a víziók változhatnak, nem? – kérdezte Sam érdeklődve. Ashley és Amanda pillantása újra összeakadt. A csokoládébőrű lány szólalt meg:

– Igen. A jövő nincs kőbe vésve, de ezúttal úgy hiszem, nincs másik út. Ha együtt maradnak, akkor... – Ashley elcsöndesedett, aztán kimondta, ami már egy ideje nyilvánvaló volt. – Hát nem értitek? Akárhányszor csak visszavezettem Aurórát a múltjába, és láttam annak eseményeit, mind hasonlóan alakultak. Szerelembe esett egy olyan férfivel, aki kiköpött Lloyd volt, és nem csupán külsőleg, hanem úgy is viselkedett. Ez a férfi aztán különböző úton-módon meghalt, ami akkora dühöt gerjesztett a lányban, hogy nem maradt utána más, csak pusztítás. Éppen úgy, mint a bázis felrobbantása után… Ha Amanda nem állította volna meg őt, akkor Auróra darabjaira szaggatta volna az egész bolygót.

– De Lloyd életben van, nem? – vonta meg a vállát Jackson. – Így le van a gond. Ha felébresztjük őt, és elmeséljük neki, hogy döntött a férfi, nem lesz dühös. Mindenki megmenekül. Vagy rosszul látom?

– Szerintünk jobb lenne, ha úgy tudná, Lloyd halott – nézett újból egymásra Ashley és Amanda.

– De akkor ismét haragra gerjesztenénk őt, nem? – kérdezte Mark. Szívesen segített volna egykori barátnőjén, de szíve mélyén sejtette, erre a betegségre nem volt gyógymód.

– Nem tudhatjuk – felelte Amanda.

– De, tudhatjuk – sóhajtott fel Oldfield tanár úr. – Ha valóban az a sorsa, amiről az uralkodónő átka szól, akkor Lloyd halála ismét emésztő fájdalmat és dühöt fog ébreszteni benne. És tudjuk, miként végződik...

– Ezért kell ma több dologról is szavaznunk – értett egyet Ashley. – Először is arról, hogy felébresszük-e egyáltalán. Azután arról döntünk, mit mondjunk neki Lloydról.

A társaság készen állt a szavazásra, amit egyszerű kézfeltartásos módszerrel oldottak meg. Ashley már előre tudta, mi lesz a kimenetele. Amanda is hamar tudomást szerzett róla, hiszen láthatta az eredményt újdonsült barátnője fejében. Összesen tizenhárman voltak a teremben, közülük heten szavaztak Auróra felébresztése mellett, és hatan szavaztak arra, hogy maradjon kómában még egy darabig.

– Itt az ideje, hogy Lloyddal kapcsolatban is döntsünk. – fordult egyenként az ott lévőkhöz Ashley:

– Mit gondol Oldfield tanár úr? – kezdte rögtön Peterrel, aki szemlátomást el volt merülve a gondolataiban.

A tanár úr felemelte kék tekintetét.

– Csak azon elmélkedtem, vajon képesek lennénk-e felkelteni Aurórát, amennyiben pedig újra elszabadulna a dühe, Amanda ismét álomba repítené őt.

– Ezt nem garantálhatom – rázta szőkésbarna fejét az említett. – Auróra nagyon erős, jelentős képességekkel rendelkező lény. Nem volt egyszerű betörni a fejébe az első alkalommal sem.

– De már ismerheted az odavezető utat – morfondírozott ikertestvére. Amanda bólintott, miközben fel-alá járkált a teremben.

– Valóban. Abba az elmébe hamarabb visszatalálok, ahogyan hamarabb kiismerem benne magam, amelyet már korábban felfedeztem. Egy próbát megérhet, ha a többség is úgy véli; jobb, ha halottnak hiszi Lloydot.

– Biztos vagy abban, hogy nem fog visszatérni? – kérdezte Oldfield tanár úr Ashley-t.

– Semmiben nem lehetek százszázalékig biztos, Lloyddal kapcsolatban pedig pláne! Nehéz őt kiismerni. Abban bízok, hogy az élet reménye, amelyet Amanda felvázolt neki, visszatartja őt Aurórától. Csak azt látom, hogy sokáig fog bolyongani magányosan és elhagyatottan, mielőtt békére lel. Pillanatnyilag nem látom Aurórát a jövőjében. Ezt persze a mi döntéseink is befolyásolhatják. Ha örökké kómában tartanánk őt, akkor Lloyd soha nem térne vissza, de ha újra akcióba lendülne… Ki tudja? Lehet, hogy igen. Ezt most még nem tudhatom előre. Csupán abban vagyok biztos, hogy egyik barátomnak sem akarnék olyan életet, amilyet most Auróra él.

– Van egy ötletem – szólalt meg halkan Heidi. Kellemetlenül érezte magát, amiért az összes tekintet ránehezedett.

– Képes vagyok érzékelni, de teremteni és törölni is tudok kapcsolatokat. Megpróbálhatom bontani vagy legalábbis halványítani a kapcsolatot Auróra és Lloyd között. Ha sikerrel járok, azzal megoldódna a gond, nem?

– Szuper! Csináljuk! – szólt Zac, örömteli pillantását a lányon tartva. – Heidi miatt, amire Auróra felébredne, azt sem tudná, ki is az a Lloyd.

– Ezt csak az én képességemmel lehet elérni – szólt közbe Amanda rosszallóan pillantva testvérére.

– De nem akarok ennél is jobban belemászni a fejébe. Nekem kellett elveszett emlékeit visszaadnom.

– Szerintem jó ötlet, amit Heidi mond – osztotta a véleményét Ashley. – Talán így enyhíthetnénk a szenvedésein.

– Csak akkor tudom elvégezni, amikor már felébredt – szólt közbe a fekete hajú lány.

– Akkor nincs más választásunk – felelte a fizikus. – Ideje visszahoznunk őt a való életbe. Ashley, Amanda és Heidi mindenképpen kelleni fog a művelethez. A többieket arra kérem, hogy várjanak kint a folyosón, míg a lányok végeznek.

Leginkább Samet bosszantotta, hogy legjobb barátjának három barátnője segített, és ő kimaradt a buliból. Markkal egy darabig méregették egymást a folyosón, de nem szóltak semmit. A többiekkel együtt várakoztak türelmesen Auróra szobája előtt.

Oldfield tanár úr a lányok oldalán lépett be a terembe. Mindig elszorult a szíve, amikor meglátta magatehetetlen lányát. Ő is azt akarta, hogy Auróra visszakapja korábbi életét.

A lányok egymásra néztek. Ashley elmerült a gondolataiban. Tudta, minden vízió képes megelőzni a bajt. Amanda odalépett az ágyhoz, felsóhajtott, majd hozzáért alvó barátnője homlokához. Becsukta a szemét, koncentrált, és megpróbálta helyrehozni mindazt, amit még ő maga tett elméjével. Hosszú percek teltek el némán, végül Ashley halk hangja törte meg a csendet:

– Ébredezik.

Ez az egyetlen szó elég volt ahhoz, hogy mindenki megfeszüljön. Auróra megmozdult, kinyitotta a szemét, miközben értetlenül nézett a nagyvilágba.

– Mi történt? – kérdezte, szemét dörzsölgetve. Pillantása végigszaladt a teremben állókon, akik mind kellemes mosolyt próbáltak felé villantani. Érezte, borzasztóan elfeküdte a hátát, amitől egy kicsit fel is jajdult. Felült az ágyon. A vénáiba szaladó infúziós vezetékre pillantott.

– Mi ez az egész? Hol vagyok?

– Biztos helyen – mosolygott bátorítón Oldfield tanár úr. Aggódva fogta meg lánya kezét. Érintésével nyugtatta őt. – Mire emlékszel?

– Egy vulkánra – próbálta összeszedni a gondolatait. – Nem is… inkább egy földet rázó robbanásra – esett pánikba az emlékek miatt. – A többiek, akik a bázisról menekültek, ugye jól vannak?

– Minden fogoly épen és egészségesen került ki onnan, hála neked – mosolyodott el Ashley. Ismét elkomorult, és megkérdezte:

– Mire emlékszel még?

– Az erdőre és a jégre… hogy Laura egy jégfalat emelt a katonák és miközénk, majd jött a robbanás, és… utána megrázkódott a föld, végül elájultam. – Auróra tudta, hogy egy láncszem hiányzott a történetéből. Elgondolkodott, és könnyektől csillogó tekintetét egyenként barátaira emelte. – Hol van Lloyd?

– Visszament a barátnődért, hogy őt is kihozza a bázisról – sóhajtott fel Amanda. Minden izmában készen állt arra, hogy újra megérintse Auróra homlokát, újra lakat alá zárja elszabadult elméjét. –Bekövetkezett a robbanás, sajnos Lloyd nem járhatott sikerrel… Nikkivel bent ragadtak.

– Lehetetlen! – érezte Auróra, hogy a szemében gyűlő könnyek ki akarnak szabadulni onnan. – Ő halhatatlan! Egy medve ereje lakik benne, ami mindig meggyógyítja őt.

– Ezúttal nem – csóválta a fejét Ashley. Végignézte, ahogy Auróra szeméből előtörnek könnyei. Amanda kezét a lány homloka felé emelte, de Ashley hangja megállította őt. – Hagyd! Nem lesz baj.

– Biztos? – kérdezte Amanda, a homlokát ráncolva.

– Mérhetetlen szomorúságot és kétségbeesést érzek a gondolatai között.

– Jól vagyok – törölte ki a könnyeket szeméből Auróra. Felszegte a fejét.

– Mi történt azután?

– Azután elszabadult a képességed – szólalt meg a fizikus. Eközben a két lány azon töprengett, elmondják-e neki az igazat. Heidi is odalépett Auróra ágyához, leült mellé, átölelte a lány feszült vállát, fejét ráhajtotta homlokára, és elmerült a gondolataiban. Próbálta szétszakítani az erős, intenzív köteléket, amely Auróra és Lloyd között feszült.

– Mindenkivel megtörténik, akit olyan hatások érnek, mint téged. Ne hibáztasd magad emiatt! – folytatta Oldfield tanár úr.

– Muszáj volt elkábítanom téged – sóhajtotta Amanda. Magára vállalta a felelősséget. – Ha nem tettem volna, széttörted volna az egész bolygót. Nem hagyhattam.

– Mennyi időre ütöttél ki? – kérdezte a lány összevont szemöldökkel, a kómában eltöltött időre gondolva. Amanda kihúzta magát.

– Amennyire csak szükséges volt. Most itt vagy az új menedékhelyen a barátaiddal és azokkal együtt, akik neked köszönhetik az életüket. Megmentettétek azokat, akiket az emberek fel akartak használni a céljaikhoz. Itt biztonságban leszel.

– A katonák bizonyára már keresnek bennünket – érezte Auróra, hogy Heidi arca megfeszül homlokán. Nem tudta mire vélni.

– Itt nem fognak ránk találni – szólt közbe reménnyel telve a fizikus. – Ezt a helyet csak kevesen ismerik. Pillanatnyilag kijárási tilalom van érvényben, nem juthatunk a felszínre, így a katonák sem juthatnak le ide.

– Akkor nekem kell elmennem. Bajt hozok erre a helyre, bajt hozok a fajtánkra.

– Éppen ellenkezőleg – csóválta a fejét Ashley. –Reményt adsz nekünk – egy másodpercnyi csend után ezzel folytatta:

– Amúgy meg hogy érzed magad? – tudakolódzott. Auróra megvonta a vállát, amikor Heidi elengedte őt.

– Fáj a hátam a sok fekvéstől.

– De lelkileg hogy vagy? – tette fel újra a kérdést.

– Túlélem. Megleszek Lloyd nélkül. – Úgy mondta, mintha magának próbálta volna bizonygatni. A dühe helyén nem maradt más, csak mérhetetlen szomorúság.

Amanda vetette fel a következő kérdést:

– A többiek kint várnak. Akarod látni őket? – Auróra nem volt biztos a döntésében, de bólintott egyet.

– Bejöhetnek.

Heidi és Oldfield tanár úr együtt ment ki, hogy az ott várakozóknak is utat nyissanak. A tanár odafordult a fekete hajú lányhoz.

– Sikerült valamit kezdeni a kötelékkel?

– Nem sokat – csóválta a fejét –, olyan erős, hogy nem bírtam szétszakítani. Talán egy kicsit meggyengítettem, de lehetséges, hogy ez csak addig tart, amíg újra meg nem látja a férfit. Reménytelen.

– Legalább még egyben van a bolygó – vakarta csupasz állát elgondolkodva a tanár. – A többit idővel megoldjuk. Azért szép munkát végeztél, Heidi – tette egy pillanatra a kezét elismerően a lány vállára. Heidi elmosolyodott.

Peter megfordult a folyosón, és visszament a terembe. Auróra barátai körülállták az ágyát, a lány tekintete láthatóan örömtől csillogott.

– Mind itt vagytok! – lelkendezett. – Jó titeket újra látni.

– Téged is – szólt Sibylla szokásos csengő hangján, mosollyal arcán.

– Hiányoztál – próbálta magát nem túlzásokba ejteni Sam, aki megállt barátnője ágyánál, és önfeledten mosolygott rá.

– Mindenki jól van?

– A hely nem egy leányálom, de azért megvagyunk – ismerte el mosolyogva Laura. Pillantását Zacre vetette, amitől még inkább úgy érezte, hogy a lehető legjobb helyen van.

– Szerintem hagyjuk pihenni Aurórát – próbálta kitessékelni a társaságot a fizikus. Megértették, hogy ilyen esetekben nem órákra szól a látogatás.

Auróra erőt vett magán, és megrázta még mindig kótyagos fejét.

– Eleget pihentem.

– Ezt az éjszakát még itt kellene töltened – sóhajtotta aggodalmas pillantását lányára vetve a tanár. – Holnap csatlakozhatsz a mindennapjainkhoz. Most még biztosan fáradt vagy, hiszen hosszú időt töltöttél kómában. Rendezned kell magadban a dolgokat. A gondokat hagyjuk meg holnapra! – Auróra nem örült ennek, de elfogadta apja kérését. Peter kiterelte a barátait, és ő is el akart köszönni tőle, de a lány visszatartotta.

– Találkoztam Izabellával.

– Tudom – bólintott egyet a férfi.

– Azt is tudod, miért hagyott el? – kérdezte csillogó szemmel. Hamar rájött, hogy érzékeny terepre tévedt. Oldfield tanár úr becsukta maga mögött a nehéz vasajtót, így kettesben maradtak.

– Hallottam a történeteket, de mindenki úgy gondolta, illő lenne tőled megtudnom az igazat. – Lánya kezét a kezébe vette, s a szemébe nézett.

– Nem muszáj most erről beszélgetnünk.

– De én szeretnék – mondott neki ellent Auróra. – Tudnod kell, hogy Izabella miattam hagyott magadra. Amikor terhes lett, látomásokkal gyötörtem őt. Így szerzett tudomást a fáraónő átkáról és arról, hogy a gyermek, akit a szíve alatt hordott, elhozhatja az apokalipszist.

– Mégsem értem, miért nem mondta el nekem. Együtt megoldottuk volna! – értetlenkedett Peter. Auróra önkéntelenül az ajkába harapott.

– Pontosan ezért nem mondta neked. Tudta, azonnal orvoshoz vinnéd, hogy megszabadítsa őt a látomásoktól. A magzattól is, ami benne növekedett... tőlem.

– Sosem kértem volna, hogy válasszon köztem és közötted – ellenkezett a férfi. Tudta, ezt nem Aurórának kellett volna mondania, hanem egykori feleségének. Elhallgatott, majd hátradőlt, és várta a lány további szavait.

– Azért kerültem Agáta nénihez, mivel az ő közelében a képességekkel rendelkezők mezei halandókká váltak. Izabella azt remélte, normális életet biztosíthat nekem. Azzal nem számolt, hogy Agáta néni nem élhetett örökké. – Egy pillanatra elgondolkozott. – Legalább az első huszonkilenc évem nyugodtan telt.

– Jól van most?

– Igen – szaladt át halvány mosoly Auróra arcán. – Ő is olyan munkát végez, mint te. Segít az elveszetteknek.

– Lett azóta valaki más… szóval újra megházasodott? – kérdezte nehéz szívvel. Auróra megrázta a fejét, és nyugodt hangon felelte:

– Nem. Legalábbis nem beszélt erről. Egy csupa nőtagból álló közösségben él, így nem hiszem, hogy ilyen gondolatai lennének.

– Köszönöm, hogy elmondtad – húzta ki magát a széken ülő férfi.

– Most már igazán itt az ideje, hogy pihenj egy kicsit.

Auróra nem ellenkezett. Tudta, apja csak jót akar neki. Azt viszont még Oldfield tanár úr sem sejtette, hogy a magány a legrosszabb, amit csak lányával tehet.

Auróra ott maradt egyedül a gondolataival. Gyötrődött amiatt, hogy majdnem felrobbantott egy egész bolygót, és kis híján valóra váltotta az átkot, amit még az ókorban szabtak ki rá. Kínozta a tudat, hogy természeti katasztrófák söpörtek végig az Amerikán. Emberek ezreinek okozott szenvedést. Félt attól, hogy azzá lesz, akinek jósolták; egy vérszomjas, kegyetlen szörnyeteggé.

Oldalra fordult, átkarolta magát, amitől ismét Lloyd jutott eszébe. Elviselhetetlennek tűnt a tudat, hogy soha többé nem láthatja őt. Soha nem nézhet zölden csillogó szemébe. Soha nem érezheti a csontig hatoló bizsergést, ami a férfi közelében fogta el őt.

Nem volt értelme törölgetni a könnyeit, hiszen mást se tehetett volna. Tenyerébe temette arcát, hogy ujjai közé sírja bánatát.

Lelki szemei elé idézte a borzalmas robbanás emlékképeit, ami megrázó erővel pusztította el a bázist. Tudta, még egy öngyógyító, hatalmas medve sem élhette túl, nemhogy a barátnője. Egy része Nikkit is siratta. Még mindig nem tudta magában összerakni, mi vezethetett odáig, hogy egykori legjobb barátnője önként jelentkezzen a bázison végrehajtott kísérletekre. Úgy érezte, mintha soha nem is ismerte volna igazán.

Először Timet veszítette el, hagynia kellett, hogy a fiúcska Lloyd karmainak martalékává váljon. Nem tudta kigyógyítani őt betegségéből. Diánát, igaz, alig ismerte, mégis megérintette a halála. Elvesztette egykori legjobb barátnőjét és azt a férfit, aki mindig megóvta őt a bajoktól, és megmentette az életét. Felidézte magában azokat az emlékeket, amelyek Lloydhoz kötötték. Ez a veszteség egy átlagos embernek is sok lett volna, de Auróra különös érzékenységet mutatott mások sorsának alakulása iránt. Megtört a gondolatok súlya alatt.

2. fejezet

Segítségkérés

Hosszú napok teltek el azóta, hogy Amanda felébresztette Aurórát. A helyzet nem változott; a lány nem akart kimozdulni a szobájából. A helyiséghez tartozott egy külön fürdőszoba, amit ritkán használt. Az ételt pedig bevitték neki. A napja nagy részében egy lappal a kezében ült, és egymás után talált ki olyan mondatokat, amelyek közül az egyik visszahozhatja neki Lloydot az élők sorába. Nem járt sikerrel. Gyötörte őt a bűntudat. Sejtette, hogy a tettei más különleges képességekkel rendelkezőkre hatnak.

Mégsem tudta összeszedni magát. Elfáradt, kimerült. Sok volt az utazás. Az a tudat pedig, hogy soha többé nem láthatja Lloydot, szinte megőrjítette. Úgy érezte, hogy Lloyd halálával neki is meghalt egy része. Pihenni akart és legfőképpen egyedül maradni.

Egyik nap Sam lépett be Auróra szobájába. A lány a párnája alá rejtette a már teleírt papírlapot, ami azokat a kívánságait tartalmazta, amelyek soha nem teljesülhettek. Bár nagy volt a hatalma, távolról sem volt mindenható.

Kifésülte szeméből vörös tincseit, barna tekintetét a legjobb barátja arcába fúrta. Sam megértő mosolyt erőltetett arcára, és leült az ágyra.

– Képzeld, elég tuti helyre jöttünk. Van itt néhány edzésre alkalmas terem, egyenruhába öltözött, tök jó fej srác, és ha elég ügyes vagy, akkor akad normális kaja is, amit elcsenhetünk a tartalékokból. Van kedved megnézni?

– Köszi, de nem, Sam – rázta a fejét, és lesütötte tekintetét.

– Nem savanyodhatsz örökké ebben a szobában. Claudia azt mondta, teljesen rendben vagy.

– Nem, nem vagyok rendben – csattant fel a lány. – Ezt te is tudod.

– Nézd, nem akarom rád erőltetni magam, de tudnod kell, hogy még mindig a legjobb barátomnak tartalak. Nekem bármit elmondhatsz.

– Kedves vagy Sam, de attól tartok, ezen te nem segíthetsz – vont vállat Auróra, lezártnak tekintve a beszélgetést. De Sam nem adta fel; felsóhajtott, megrázta a fejét, és tovább erősködött.

– Mindenki aggódik érted. Az összes barátod, az apád, és én is…

– Nincs miért! Mint sok dolgot, majd ezt is helyrehozza az idő – igyekezett bizakodó arcot vágni, de Samnek ettől sem lett jobb a kedve.

– Nézd, tudom, hogy Lloyd fontos volt számodra, de ő se akarná, hogy egész nap a szobádban ülj és szomorkodj miatta.

– Mégis, mit tehetnék, Sam? – csattant fel a lány újra. – Be kell látnom, hogy elbuktam. Igaza volt, nem vagyok mindenható, nem tudok megmenteni mindenkit. Amióta elindultunk, azóta elvesztettük Timet, ahogyan Diána, Nikki és Lloyd is halott. Nincs már miért harcolnom.

– Mi nem számítunk? – kérdezte Sam értetlenül.

– Te emberből vagy, Sam – csóválta a fejét a lány. – Te bármikor hazamehetsz, lehet otthonod és normális életed. De a többieknek, a magamfajtának nem. Ezen pedig nem tudok változtatni. Sajnálom. Csődöt mondtam.

– Azzal mondasz csődöt, hogy most itt ülsz kétségbeesetten, és feladod – próbálta őt meggyőzni a srác, de Auróra ismét lesütötte tekintetét. – Hihetetlen dolgok történtek velünk, amióta elhagytuk ezt a bolygót, hogy megtaláljuk Izabellát. Megmentetted Timet a rabszolgaságtól, találkoztunk Amandával és Zackel, akiket ide, biztos helyre hoztunk. Kimenekítettél egy egész csapatnyi névtelent a bázisról és az állatkertből, kiváltottad Ashley-t... Én ezt nem nevezném bukásnak – mondott neki ellent Sam, de Auróra ettől csak még zavartabb lett.

– Tim mára már halott. Amiatt, hogy megszöktettünk annyi ártatlant, pedig mások bűnhődnek. Azt hiszitek, hogy vak vagyok, és nem látom, de nem vagyok ostoba, Sam! Tudom, hiszen az emberek helyében mindenki más is ezt tenné; a névteleneken torolná meg, ami a bázison történt. Nagy hiba volt megjelentetni azt a könyvet! Miatta... miattam halnak meg odakint a mieink!

– Egy percig sem gondoltuk rólad, hogy ostoba vagy – sóhajtotta Sam. – De a történteket ne bukásnak vedd! Akad még elég sok dolog az életben, amiért harcolni lehet.

– Nekem már nem – ellenkezett eltökélten, majd nyelt egy nagyot, és megpróbálta összeszedni a gondolatait. – Lloyd volt az, aki végigrugdosott az úton, ő volt az egyetlen, aki képes volt életben tartani engem. A halálával mindez már nem számít… már semmi nem számít.

– Pedig hidd el, hogy ez nem igaz, igenis számít – győzködte őt tovább a srác, de Auróra összefonta a karját a mellkasa előtt, és elhúzódott tőle.

– Most jobb, ha megyek – mondta Sam megadóan. – Gondolom, egyedül akarsz maradni.

A lány nem szólt semmit, csak hagyta, hogy a srác felkeljen mellőle, és az ajtó felé lépjen. Már majdnem kiért a szobából, amikor Auróra utánaszólt:

– Menj haza, Sam! – A fiú megfordult, értetlenül nézett a szemébe. Auróra semleges hangon folytatta:

– Ez nem a te háborúd. Nincs miért itt lenned.

– De, igenis van – ellenkezett Sam. – Tudod, hogy amíg te itt vagy, addig nekem is van miért maradnom.

Auróra nem szólt, elkerülte barátja pillantását. Fellélegzett, amikor Sam becsukta maga mögött az ajtót. Elterült az ágyán, és megpróbált annyit aludni, amennyit csak tudott. Nem akart ébren lenni, és érezni a belsejét fojtogató fájdalmat.

***

Sam látogatása után Auróra belülről zárta ajtaját. Nem fogadott senkit. Az apja sokszor meglátogatta őt, de ettől sem lett jobb a kedve.

Peter összehívott egy szűk körű gyűlést, amin rajta kívül még Amanda, Ashley és Laura vett részt. A fizikus elgondolkozva ült a székében, mire Amanda kijelentette:

– Azért hívott össze bennünket a tanár úr, mert Auróráról szeretne beszélni. – Egy pillanat hallgatás után hozzátette:

– Mi is aggódunk érte.

– Teljesen kivetkőzött magából – sóhajtott fel a tanár. – Nagyon megviselte őt Lloyd halála.

– És úgy gondolja, talán hibát követtünk el, amikor hagytuk, hogy halottnak gondolja őt!? – jelentette ki inkább, mintsem kérdezte Amanda.

– Nem gondoltam volna, hogy ennyire megviseli őt – vallotta be a fizikus. – Úgy érzi, hogy kudarcot vallott azzal, hogy nem tudta megmenteni Lloydot. Azért is, mert a férfi az ő kérésére fordult vissza a barátnőjéért.

– Mindenki érdekében tettük, hogy nem avattuk be Aurórát Lloyd döntésének részleteibe – vette át a szót Ashley. – Nem hiszem, hogy hibát követtünk volna el. Azóta volt vele vízióm, és láttam őt a jövőben. Boldog volt.

– Mennyi idő elteltével? – kérdezte Laura. – Attól félek, hogyha egyszer rájön az igazságra, nagyon megharagszik ránk, és joggal teszi. Talán el kellene neki mondanunk…

– Nem hiszem, hogy ez lenne a helyes döntés – ellenkezett Ashley. – Muszáj kitartanunk a hazugságunk mellett, máskülönben egy szavunkat sem hiszi el.

– Akkor sem tetszik, hogy ennyire megviseli őt Lloyd halálhíre – aggódott Peter. – Azért hívtalak össze titeket, hogy segítsünk rajta.

– Valójában nem butaság, amire a tanár úr gondol – kezdte Amanda. Laura kérdőn nézett Peterre, aki legyintett egyet.

– Ez csak egy kósza gondolat volt.

– Beavatnátok minket is? – kérdezte Laura értetlenkedve.

– Még csak félig sem gondoltam komolyan – hördült fel a fizikus.

– Arra gondolt a tanár úr – kezdte Amanda –, hogy Aurórának sokkal könnyebb dolga lenne, ha valaki másba lenne szerelmes.

Néma csönd állt be, aztán Amanda folytatta:

– Képes vagyok megváltoztatni gondolatokat, emlékeket. Ezzel pedig elérhetném, hogy azokat az érzéseit, amelyeket Lloydhoz fűzött, más személyhez kösse. Ebben még akár Heidi is segíthetne.

– Ez csalás – ellenkezett Laura. – Szerintem nem kellene ennyire belefolynunk az érzelmi életébe.

– Akkor néznéd inkább tovább, ahogy szenved? – vonta fel a szemöldökét Amanda. – Én csak azt akarom elérni ezzel, hogy egy kicsit ki tudjam rángatni őt a gödörből, amibe Lloyd halálakor esett. Ha nincs másik út, akkor ez is járható, nem gondoljátok?

– És mégis, kit szemelnétek ki erre a feladatra? – kérdezte hitetlenkedve Laura. Ashley törte meg a hirtelen közéjük telepedő csendet.

– Ha jól tudom, sosem volt közömbös az öcséd iránt, de ha más nem, akkor ott van Sam…

– Ebbe Mark biztosan nem fog belemenni – fonta karba a kezét Laura –, de tehettek egy próbát.

– Mit gondol a tanár úr? – fordult Peter felé Amanda. A tanár láthatóan a gondolataiba mélyedt. A lány azelőtt tudta, milyen döntést hoz, mielőtt kimondhatta volna, de nem szólalt meg.

– Ha ezzel segíthetünk Aurórán, akkor nem ártana kipróbálnunk, nem igaz? – határozta el magát.

– De, igenis árthat – ellenkezett Laura vehemensen: – Nem illik mások érzelmeivel játszani, azokat befolyásolni, még ha segíteni is akarunk nekik.

– Azt majd a fiúk eldöntik – vont vállat Ashley, mire Amandára nézett. – Ha közülük valaki vállalkozik erre a feladatra, akkor nincs más út.

– Rendben – tartotta fel megadóan a kezét Laura –, de engem hagyjatok ki ebből!

Nem tudta szavait jelentős érvényre juttatni, mivel kellemetlen émelygés tört rá. Amilyen gyorsan csak tudott, kiszaladt a teremből. A legközelebbi mosdóba sietett, ahol kiadta magából a reggelijét.

Ashley azonnal Laura után ment. Ahhoz a fülkéhez lépett, ahol a lány épp öklendezett.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Úgy hallatszik? – nyögte a szőkeség. – Ez attól a borzalmas kajától van, amit itt adnak– húzta le a WC-t Laura, majd kilépett a fülkéből. Barátnője mellett elhaladva a mosdókagyló fölé hajolt és kiöblítette a száját. Amint megvolt vele, Ashley aggódó arcára nézett.

– Jól vagyok, csak nem bírja a gyomrom ezt a konzervkaját.

– Amanda elmondása szerint rosszabb ételhez is akadt már szerencsétek a sivatagban – aggodalmaskodott Ashley, mire Laura karba fonta kezét, és kissé rosszallóan folytatta:

– Persze, Amanda… Mostanában elég sok időt töltesz vele. Szinte elválaszthatatlanok vagytok, mint egykor Aurórával.

– És ez zavar? – értetlenkedett Ashley. – Te pedig a tesójával töltesz sok időt, mégsem vetem a szemedre.

– Valóban – helyeselt a szőkeség –, de én attól még nem vagyok állandóan ugyanazon a véleményen Zackel. Néha vitázunk, néha kibékülünk, mégsem gondoljuk mindenről ugyanazt. Velünk ellentétben ti mintha egyetlen gondolat lennétek két testbe zárva.

– Ez nem igaz! Mind a kettőnknek megvan a maga véleménye…

– Akkor azt nem hangoztatjátok eléggé. Bármilyen döntés is születik, ti mindig ugyanarra szavaztok.

– Mert egyetértünk – vont vállat Ashley. – Az viszont nem normális dolog, ami veled történik… Szerintem ez nem a kajától van.

– Akkor mégis, mitől? Mondjuk a bezártságtól, a tétlenségtől és az aggodalomtól is lehet, nem? – sorolta zaklatottan.

– Én… – fagyott le teljesen Ashley. Laura firtatva figyelte barátnője arcát, akin látszott, hogy teljesen elveszett az időben valahol a múlt és jövő között merengve.

– Ashley! – szólongatta őt. – Ash! Mit láttál? – kérdezte a szőkeség értetlenül. Amint barátnője visszatért a jelenbe, döbbent tekintete tágra nyílt. Akaratlanul hozzáért Laura hasához, aki ettől elég kellemetlenül érezte magát, viszont nem húzódott el tőle. Homlokát ráncolva várta, hogy csokibőrű barátnője mondjon valamit. Ashley elmosolyodott.

– Várandós vagy, Laura.

– Mi? Tessék? – kérdezte a lány értetlenül.

– Nem egész hét hónap múlva fiút fogsz szülni, és Nicknek nevezed majd el.

– Ez alkalommal tévedsz – mondott neki ellent, zavartan mosolyogva a szőkeség –, hiszen akkor volt meg utoljára, amikor Aurórát kimenekítettük.

– És az több mint két hónapja történt – helyeselt Ashley, amitől most Laura dermedt le. A fekete hajú lány látta, sikerült barátnőjére hoznia a frászt, ezért félszegen kérdezte tőle:

– Minden rendben?

– Nem – dőlt a mosdókagylóra Laura. Időre volt szüksége, hogy összeszedje magát. – Harmincnégy éves vagyok… egy gyerek pedig jókora felelősség. Azt sem tudjuk Zackel, hogy örökre szóló kapcsolat-e a miénk. A háború a küszöbön áll, és patkányokként élünk a föld alatt… ebbe nem fér bele egy gyerek. Egy gyerek csak mindent elrontana.

– Vagy éppen ellenkezőleg – fogta meg barátnője kezét Ashley –, talán mindent megjavítana. Ha Aurórát sikerülne rávennünk arra, hogy kilépjen a homályból, és összeszedje magát, akkor talán új nap virradhatna a fajtánk számára.

– Nem akarom, hogy a gyermekem úgy nőjön fel, ahogyan Mark és én, vagy még rosszabb, ahogy Zac és Amanda... Nem akarom, hogy menekülnie vagy félnie kelljen.

– Nem biztos, hogy közülünk való válna belőle – töprengett Ashley. – Még nem teljesen bizonyított tudományosan, miként adjuk át a képességeinket. Sokunknak emberi szüleik voltak. Másrészt pedig akadnak közöttünk olyanok is, akik mind képességgel rendelkeznek, de a gyermekeik embernek születnek. A kis Nick így nem biztos, hogy üldözötté válna…

– Nick? – jutott el Laura tudatáig, milyen nevet jósolt neki Ashley. – Nem is tetszik a Nick név.

– Hidd el, majd megszereted. Úgyis Zac fog ragaszkodni hozzá – mosolygott Ashley. Laura a homlokára csapott, aztán halálra vált tekintete.

– Zac! Tényleg, neki is illő lenne elmondanom. Lehet, hogy előtte meg kellene vizsgáltatnom magam, hogy száz százalékig biztos legyek ebben.

– Ha nekem nem hiszel, akkor keresd fel Claudiát! – vont vállat némi sértődöttséggel hangjában Ashley. – Bár szerintem a tüneteid jelentése, és az én jóslatom mégiscsak pontosabb, mint egy terhességi teszt, de te tudod...

– Az a baj, hogy én sem tudom – rázta továbbra is a fejét Laura. Ashley kiterelte őt a mosdóból, majd elindultak Claudia vizsgálójához. A doktornő éppen egy sebet kötözött.

– Lesz ránk egy kis ideje? – kérdezte Ashley rövid kopogás után.

– Mi történt a barátnőddel? Úgy néz ki, mint aki sokkot kapott – kérdezte Claudia, pillantását végigfuttatva Laura arcán. Ashley megvárta, hogy Claudia befejezze a sebkötözést, és útjára engedje a gyakorlatozás során megsérült srácot. Csak ezt követően szólalt meg.

– Az a gyanúm, hogy Laura terhes. Meg tudná őt vizsgálni? – Claudia tekintetét az ajtóra vetette, ahol a kint várakozók tolongtak, hogy orvosi segítségben részesüljenek. Aztán ismét a lányokra nézett, és bólintott egyet. Ashley segítségével felültette a lányt a vizsgálóasztalra, ahol egy erre alkalmas eszközzel megállapította a terhességet. Claudia Ashley felé fordulva széles mosolyt jelentetett meg arcán.

– A gyanúd beigazolódott. A barátnőd valóban állapotos. – Ismét végignézett Laurán, akinek arcvonásai mit sem változtak azóta, hogy beléptek a vizsgálóba. – Pillanatnyilag jobban aggódok a mamáért, mint a babáért.

– Jól vagyok – tért magához Laura, mintha csak egy medencényi vízből bukkant volna fel a levegőre. A hallása és a látása is kitisztult. Végigsimította a hasát, majd nyelt egy nagyot. – Csakhogy nem számítottam ilyesmire.

– Egy kisbaba érkezése mindig nagy öröm – mosolyodott el a nő. – Eldöntheti, mi legyen a magzat sorsa. Amennyiben megtartaná, hozzám lenne célszerű járnia további vizsgálatokra. Szívesen levezetném magát a szülést is.

– Persze – helyeselt Laura bizonytalanul, miközben összeszedte a gondolatait. – Ha lehet, akkor én mondanám el azoknak, akiknek feltétlenül tudniuk kell erről.

– Én aztán nem árullak be – mutatott a szájára Ashley, majd úgy tett, mintha bezárta volna egy kulccsal, és a következő mozdulattal eldobta volna a láthatatlan eszközt. – Amanda elől biztosan nehéz lesz eltitkolnom, de mivel Zacet is érinti a dolog, őt amúgy sem hagyhatod ki.

Laura még egy percig ült a vizsgálóasztalon. Valójában mindig is szeretett volna gyermeket. De valahogy nem így képzelte el. Nem egy készülőben lévő háború közepette akart családot alapítani, amikor semmilyen pozitív végkifejlet nem tűnt lehetségesnek… Bármelyik pillanatban menekülnie kellett, vagy akármikor elfoghatták őt a kinti világból jövő katonák.

Amint elhagyta a vizsgálót, azonnal Zacet kereste. Elhívta az edzésről.

– Valami gond van? – kérdezte tőle a srác. Laura nem szokott csak úgy feltűnni a külön edzések közben.

– Hát… – A lánynak fogalma sem volt, miként vágjon bele. Ezért aztán kerek perec kijelentette:

– Terhes vagyok.

– Mármint… – Zacet mintha hideg vízzel öntötték volna nyakon, egy pillanatra lemerevedett. – Úgy terhes?

– Igen.

– Babánk lesz?

– Igen.

– Hát ez rohadt jó! – vigyorgott a srác. Laurát meglepte párja reakciója, hiszen arra számított, hogy őt is annyira sokkolni fogja a hír, ahogyan őt tette.

Csakhogy Zac nem tudta abbahagyni a nevetést. Karjaiba vette Laurát, és egészen a mennyezetig repült vele örömében. Laura kicsit felelőtlennek gondolta őt. Szemmel láthatóan bele sem gondolt a következményekbe. Abba, hogy mi lesz, ha eldurvul a helyzet körülöttük, ha a katonák megtalálják a menedéküket. Persze nem akarta elrontani Zac örömét, így próbált vele együtt örülni. A bázis Zacnek hála zengeni kezdett a jó hírtől, így Laura nem kerülhette el, hogy meglátogassa Aurórát.

***

Auróra rászánta magát, hogy kilépjen szobájából. Peter az irodájában ült, éppen egy cikken dolgozott, amikor a lány belépett oda. Az asztalra támaszkodott, s tekintetét Peter pillantásába fúrta.

– Örülök, hogy látlak – kezdte a fizikus, de Auróra félbeszakította őt.

– Küldetésre akarok menni.

– Hogy? – kerekedtek el a tanár úr szemei.

– Jól hallottad! A mieinknek szükségük van a segítségemre.

– Ez mindig így volt, és mindig így is lesz – bólintott a tanár úr, s hellyel kínálta Aurórát, aki kényszeredetten ült le elé.

– És ez vajon kinek a hibája? Jól tudom, hogy a könyvem korbácsolta fel a kedélyeket. Attól, hogy Izabella után indultam, s történt, ami történt, még nem vagyok vak! Tudom, hogy a névtelenek lázonganak, hogy jogokat követelnek. Tudok a gyújtogatásokról és utcai harcokról. A mieink is szabad életet akarnak. Én pedig kész vagyok harcolni ezért.

– Ez nem ennyire egyszerű, Auróra!

– Mégis, mit kezdhetnék magammal? Lloyd halott, a könyvem miatt égnek a perembolygók, hamarosan a hat főbolygó is lángra kap. Hadd teljesítsem be a sorsomat! Küldj küldetésre!

– Nem tehetem. Túlságosan értékes vagy, és nem csak nekem – rázta a fejét Oldfield tanár úr.

– Akkor is így gondolkodnál erről, ha nem lennék a lányod?

– De a lányom vagy, Auróra! – váltott szigorúbb hangvételre. – És nem vitatkozom veled. Örülök, hogy tenni szeretnél a mieinkért, de...

– De mi? – szólt közbe a lány. – Miért nem lépsz fel végre a névtelenek védelmében?

– Mert már egyszer megtettem, és rossz vége lett! – csattant fel a fizikus annyira, hogy fel is pattant a helyéről, ami miatt Auróra is felemelkedett. – Azt hiszed, hogy én korábban nem próbálkoztam? Hogy nem akartam kivívni a szabadságot a mieink számára? Ó, dehogynem! Megpróbáltam, aztán elbuktam.

– Mi történt? – kérdezte a lány nagyot nyelve, majd megenyhülve visszaereszkedett a helyére. A fizikus is leült, a hajába túrt, s kék tekintete elmerült az emlékekben.

– Titkos társaság egyik feje voltam. Harcoltam a mieink érdekeiért, forradalmat akartunk kirobbantani, de mindhiába. Közbejött Lloyd, és... – akadt meg az elbeszélésben. – Azóta a támadás helyett a védekezésre koncentrálok. Segítek a gyengén, az elesetten. Te ugyan reményt adsz az ittenieknek – mélyesztette tekintetét Auróra barna pillantásába –, de ez a remény csalóka. Nem hagyhatom, hogy meggondolatlanul a saját halálodba rohanj, hiszen még nem állsz készen. Lloyd elvesztése...

– Nem csak Lloydról van itt szó – rázta a fejét a lány. – A Hetedik Bolygón sok mindent láttam. Saját bőrömön tapasztaltam, hogy élnek ott a mieink. Kizsákmányolják, bántják, kínozzák őket. Mi pedig nem teszünk semmit.

– Ashley úgy hiszi, hogy te vagy az egyetlen, aki fordíthat a sorsunk kerekén – fogta meg Auróra asztalon nyugvó kezét a férfi, majd meleg érintésébe zárta ujjait. – Én pedig hiszek neki. Nagy dolgokra vagy képes, de a bosszú és a düh rossz tanácsadó. Ne hallgass rájuk! Ne rohanj a vesztedbe! Légy türelemmel, eljön még a te időd!

– A szobámban leszek – pattant fel a helyéről Auróra, s elhagyta az irodát, hogy ismét önsajnálatba, s kínzó gondolatai kelepcéjébe kerüljön.

***

Az elmúlt időszakban Laura nem kereste vörös hajú barátnője társaságát. Fájó volt látnia, ahogyan emésztette magát, és nem bírt szabadulni kínzó gondolataitól.

Amikor meglátogatta, ágyban találta őt, körülötte papírfecnik hevertek, a földre szórva. Auróra fel sem nézett, amikor megjelent az ajtóban. Arra lett figyelmes, hogy megköszörülte torkát.

– Nem bánod, ha leülök ide?

– Dehogy – rázta a fejét a lány. Látszott rajta, nemcsak a gondolatai voltak ziláltak, hanem ő maga is. Már ráfért volna egy kiadós fürdés, hajmosás, ahogyan fogmosás és fésülködés sem ártott volna. Laura elnézte, ahogy barátnője a papírral szórakozik. Egyszer csak összegyűrte, és a földre dobta munkáját.

– Mit csinálsz?

– Rajzolni próbálok. De nem megy – vágta le mérgesen az előtte heverő újabb lapot, mintha csak azért haragudott volna, mert megzavarták. – Pocsékan rajzolok.

– Talán megkérhetnéd Samet, hogy rajzolja le neked, amit szeretnél… – vont vállat Laura, mire Auróra megrázta a fejét.

– Hagyjuk is! Te mi járatban vagy?

– El szeretnék mondani neked valamit – szorította össze ajkait a szőkeség. Nem tudta, miként ossza meg barátnőjével a világ legnagyobb örömét, miközben Auróra a poklokat járta meg. Igazságtalannak és tapintatlannak érezte előállni az örömhírrel, ezért egy pillanatra el is hallgatott.

– Mi lenne az? – kérdezte kíváncsian. Térde körül összekulcsolta kezét, majd érdeklődő tekintetét Laurára vetette. – Talán Lloyddal áll kapcsolatban?

– Nem – rázta szőke fejét barátnője, amitől mintha Auróra egy kicsit elkámpicsorodott volna. – Velem és Zackel kapcsolatos. – Várta, hogy Auróra tekintete megváltozzon, de az ugyanolyan komor maradt, mint előtte. – Szerettem volna, ha tőlem hallod, hogy babát várok.

– Komolyan? – kérdezte Auróra. Megváltozott a tekintete; öröm vegyült a lány nagy, barna, fájdalom-ittas pillantásába, hamarosan könnyek homályosították el. Átölelte Laurát, amitől a várandós lány majdnem kidobta a taccsot, ugyanis elhanyagolt barátnője egészen furcsa szagokat árasztott. Egyszerűen felfordult a gyomra. – Gratulálok nektek! – engedte el őt még idejében Auróra. Ekkor már Laura is látta, hogy barátnője őszintén örült vele a jó hírnek. – Mióta tudjátok?

– Nem olyan régóta – vonta meg a vállát a szőkeség, majd elmesélte, miként derült ki a jó hír. Hosszú idő óta Auróra először tudott önfeledten mosolyogni, és akárcsak egy sötét szobába szűrődő, fakó napsugár, Laura szavai úgy világították meg az ő feldúlt lelkét.

***

Ashley és Amanda találkozóra hívta Markot és Samet. A fiúk nem értették, mi dolguk a lányoknak éppen kettejükkel. Nem beszéltek egymással, csupán értetlenkedve pislogtak, hol Ashley-re, hol Amandára, hol pedig egymásra.

– Jól tudom, hogy nem értitek, miért pont titeket hívtunk erre a megbeszélésre. Azt már sejthetitek, hogy Aurórának köze lehet ehhez – mondta Amanda.

– Valami baj van vele? – kérdezte Sam aggodalmasan, mire a két lány egyszerre rázta meg a fejét.

– Nem – vette át a szót Ashley. – Tudjátok, egy kicsit elveszett az utóbbi időben. Maga alatt van és kiábrándult. Amandával úgy gondoljuk, valaki közületek el tudná terelni a figyelmét.

– De miért pont minket választottál? – ráncolta a homlokát Mark. – Ami köztünk történt, az már nem számít. Nem szeretett igazán.

– Ezt nem tudhatod – kezdte Amanda, mire Mark felhasználta a legnagyobb ütőerővel bíró kártyáját. Széttárta a karját, és ebben a tehetetlen testtartásban szólalt meg:

– Most is Lloyd miatt szomorkodik, nem? Nem értem, miként tudná bármelyikünk kizökkenteni ebből.

– Úgy, hogy egyikőtök sem közömbös a számára – erősködött Ashley, majd barátnőjére nézett.

– Amanda képes azokat az érzelmeket, amelyek Lloydhoz kötik őt, egy kicsit átalakítani…

– Átalakítani? – kérdezte Mark értetlenül. – Mit jelentsen ez?

– Azt, hogy képes vagyok a legmélyebb érzéseit egyikőtök felé fordítani – vette át a szót Amanda. – Úgy gondoljuk, a szerelem felül tudná írni a gyászt. Én pedig szerelmet tudnék generálni benne egyikőtök iránt.

– Ez… érdekes – szólalt meg Sam csillogó szemmel. Mark viszont felállt, kihúzta magát, megrázta a fejét, és feldúltan mondta:

– Ez egy nagy baromság. Nem lenne szabad mások érzéseivel játszadoznotok. Ez nem helyes.

– Azt hittem, még mindig fontos számodra – kezdte Ashley. Mark kifújta tüdejéből azt a dühödt levegőt, ami már egy ideje ott lázadt benne, majd csípőre vágta a kezét, s kiadta magából felgyülemlő mérgét. – Nézzétek, tudom, hogy Auróra fontos nektek, ahogyan ti sem, én sem akarom őt így látni. De akkor sem normális dolog belemászni a fejébe, és összezavarni, ami ott van. Előbb vagy utóbb túllesz ezen, lerendezi magában azt, amit le kell. Addig szerintem az a legjobb megoldás, ha békén hagyjátok.

– Ez tehát egy nem? – kérdezte Amanda, döntés elé állítva a srácot, aki a fejét csóválta.

– Hogyha szeret, akkor azt akarom, hogy önmagamért szeressen, és ne azért, mert valaki belenyúlt a fejébe. – Pillantása a szótlan Samre irányult:

– Nem tudom, te mit gondolsz, de én nem akarok hamis szerelmet. – Fogta magát, sarkon fordult, és elhagyta a szobát. Sam még egy pillanatig némán ült. Amint Mark távozott, érdeklődve kérdezte a lányoktól:

– Lehetséges ez? Úgy értem, hogy tényleg beválhat?

– Erről csak akkor tudok nyilatkozni, ha már egyszer kipróbáltuk – vont vállat Amanda. – Ha benne vagy, egy próbát megér.

– Nem tudom... Adjatok néhány órát, hogy átgondoljam! – kérte őket Sam. A két lány összenézett, de nem szólt semmit.

***

Mr. Michaels felriasztotta Petert. A férfi sejtette, hogy fontos dologról lehetett szó, hiszen barátja nem szokta őt az éjszaka közepén ok nélkül zargatni.

A folyosón törölte ki az álmot a szeméből. Sejtette, hogy az éjszakai látogatásnak köze lehetett Aurórához. Ettől a gondolattól akaratlanul is elszorult a szíve. Mr. Michaels egy szobába kísérte őt. Az volt az egyetlen terem, ahol tartani tudták a kapcsolatot a külvilággal.

Az igazgató számítógép elé ült, majd egy kézmozdulattal kérte Petert, hogy telepedjen le mellé. A teremben rajta kívül voltak még néhányan, akik a gépek előtt dolgoztak. Azt a feladatot kapták, hogy figyeljék a külső tevékenységeket.

Amint Peter leült az asztalhoz, Mr. Michaels a monitor felé fordult.

– Miért is vagyok itt? – kérdezte a fizikus önkéntelenül követve a mozdulatot.

– Ezt a belső szerverünknek küldték – nyitott meg egy videót a gépen Mr. Michaels. – Próbáltunk a feladó nyomára bukkanni, de a videót nem találtuk más platformon. Csak nekünk továbbították.

– Mi áll benne? – kérdezte Peter összehúzott szemöldökkel. Mr. Michaels jobbnak látta, ha a felvétel magáért beszél, így lenyomta a play gombot. Először csak sötétséget láttak, mire egy alak maga felé fordította a kamerát, és zaklatott hangon megszólalt:

– Csak te segíthetsz rajtunk, Auróra! – Az alak egy fiús lánynak tűnt. Rövid haja, alacsony és vékony testalkata volt, tekintetében ijedtség bujkált. – Mielőtt még túl késő lenne… Találkozzunk holnap éjfélkor a régi Napfény hotelben! Ne ijedj meg a lifttől, nyugodtan használhatod! – A felvétel leállt, a két férfi tekintete összeakadt. Mr. Michaels törte meg a csendet:

– A Napfény hotel néhány évvel ezelőtt leégett.

– Ez egy csapda. Ezzel akarják tőrbe csalni a lányomat – gondolkozott hangosan a fizikus.

– Gondoltam, tudnod kell erről – sóhajtott egy nagyot az igazgató. – Nyugtalanító, hogy ilyen könnyedén célba ért a videó. Olyasvalaki küldhette, aki ismeri a bázisunkat. Tudhatta, ha megkapom az üzenetet, azzal Auróra is elérhetővé válik.

– Ugye nem gondolod, hogy oda kellene mennünk a Napfény hotelhez? – kérdezte Mr. Oldfield.

– Nem tudom. Talán oda kellene küldenünk egy csapatot. Arra az esetre, ha tényleg a segítségünket kérnék… – Egy pillanatra elhallgatott, majd csupasz állát vakargatva így folytatta:

– Gondolom, nem akarod, hogy Auróra tudjon erről.

– Ahogy ismerem, azonnal a felvétel készítőjének segítségére indulna. Különben is, megváltozott. Harcolni akar a jogainkért – csóválta a fejét Mr. Oldfield. – Olyan időket élünk, hogy úgy gondolom, talán senkinek nem kellene elhagynia a biztonságos menedéket. Főleg nem úgy, hogy nem tudhatjuk, csapda-e.

– Ahogy gondolod – adott neki választási lehetőséget Mr. Michaels, de Peter látta rajta, hogy nem volt teljesen megelégedve a döntésével.

– Te mit mondasz?

– Nem tudom – csóválta lassan a fejét. – Engem csak az nyomaszt, hogy mi van akkor, ha tényleg bajban vannak, mi pedig hátat fordítunk nekik. Ez nem a mi stílusunk.

– Akkor küldjünk ki egy csapatot. Viszont jobb, ha a lányom nem tud erről – zárta rövidre a vitát a tanár úr. Épp távozni készült. Amint kinyitotta az ajtót, két kétségbeesett szempár meredt rá.

– Tényleg nem akarnak segíteni rajtuk? – kérdezte Ashley.

– Tudhattam volna, hogy nem sokáig titkolhatom előletek – sóhajtott fel a fizikus, miközben végigjártatta tekintetét Amandán és Ashley-n. – Valószínűleg a katonák csapdája. A videótól pedig azt várják, hogy Auróra ugrik, így könnyedén lecsaphatnak rá.

– Nem igaz – ellenkezett Ashley kétségbeesetten. – Volt egy látomásom, ami a tanár úr döntését tükrözi. Ha Auróra nem megy oda, akkor aznap sokan fognak meghalni.

– Miért? Hogyan? – kérdezte az igazgató érdeklődve.

– Nem tudom – sütötte le a tekintetét Ashley. Úgy érezte, csődöt mond tudománya. – Nagyon homályos látomás volt. Egy nagy helyiséget láttam, egy csarnokot tele közülünk valóval, akik vártak valamire. Először én sem tudtam, mi volt az, majd a helyiséget gyilkos gáz öntötte el. Leolvasztotta a bent lévők csontjairól a húst. Borzalmas látvány volt, még csak belegondolni is szörnyű… – Szorította össze a szemhéját a lány egy pillanatra, aztán nagy sóhajjal folytatta:

– Ezek után Aurórát láttam a szobájában. Ebből gondolom, talán okkal történt.

– Mégsem indíthatom el a lányomat egy ilyen küldetésen – ellenkezett Peter. – Bármit is láttál, Auróra itthon marad – zárta rövidre a dolgot a fizikus, de Ashley utánaszólt:

– Az a tanár úr, akit én ismerek, harcolna az olyanokért, akik kénytelenek kiállni azokat a borzalmakat. Ha nem Auróráról lenne szó, akkor…

– De róla van szó – csattant fel a férfi. Aggodalom csillogott kék szemében. – Ő a lányom. Nem küldhetem el innen, miközben a rendőrség és katonaság őt keresi.

– Vele mennénk – tárta szét a karját Ashley.

– Titeket sem szívesen hagynálak távozni a bázisról – fordult a lányok felé a fizikus. Ashley vállára emelte kezét. – Mindketten fontosak vagytok, és nem csak a képességeitek miatt. Ha az emberek tudnák, hogy Aurórával ti hárman mennyire jelentősek és erősek vagytok… Még az a szerencsénk, hogy nem tudnak rólatok.

– Én csak azt mondom, hogy megérné átgondolni a dolgot – ajánlotta megoldásként az igazgató. – Talán tényleg jó oka van annak, miért pont Aurórát találták meg, ahogyan Ashley látomásának is. Tudom, hogy a szívednek kedvesek, de ha ezen tényleg életek múlnak…

– Különben is, lehet, hogy ha újra akcióba lendülnénk, az Aurórát is kizökkenti a gyászából – vetette fel Amanda. – Talán megkérdezhetnénk tőle. Döntsön erről ő, elvégre ez róla szól.

– Mind tudjuk, miként döntene – ellenkezett a tanár.

– A régi Auróra talán igen – nézett össze Ashley és Amanda. – Csakhogy azt még nem tudhatjuk, miként döntene most, hogy úgy gondolja, minden elveszett.

– Reggel megkérdezhetjük – vetette fel Mr. Michaels. Peternek nem tetszett az ötlet, de mégiscsak kötélnek állt.

***

Másnap reggel az éjjeli társaság némán sorakozott Auróra ajtaja előtt. Amikor benyitottak, megpillantották az ápolatlan külsejű lányt. Továbbra is mindenféle papírdarabbal vette körbe magát. Tekintete a jövevényekre tévedt. Mivel Mr. Michaels és Mr. Oldfield nem sűrűn mutatkozott együtt, sejthette, hogy valami fontos dolog van készülőben. Abba is hagyta, amivel foglalatoskodott, és barátnőire pillantott.

– Mi történt, hogy mind itt vagytok? Talán meggondoltad magad? – vonta fel a szemöldökét, Peterre sandítva.

– Valaki a segítséged kéri – lépett előrébb Ashley félénken. Elmagyarázta barátnőjének a videón látottakat. Amint ezzel megvoltak, Auróra így szólt:

– Úgy gondoljátok, hogy ez egy csapda?

– Én úgy sejtem, igen – helyeselt a fizikus. – De persze nem lehetünk teljesen biztosak benne.

– Mivel nem tudtunk dűlőre jutni – sóhajtott fel Amanda –, ezért arra kérünk, te dönts helyettünk. Neked szól az üzenet. Ha menni akarsz, követünk, de ha maradsz, akkor azt is megértjük.

– Persze, hogy menni akarok! Különben is, azt mondjátok, sok közülünk való fog meghalni, ha nem cselekszem – nézett egyenként a társaság összes tagjára. – Ha engem akarnak, akkor meg kell kapniuk.

– De mi lesz, ha ez egy csapda? – kérdezte Peter, megpróbálva meggyőzni lányát arról, hogy inkább a másik opciót válassza.

– Ha eljutottunk odáig, hogy a közülünk valók is csapdát állítanak nekünk, akkor ez a világ már régen megérett a pusztulásra – vonta le a konklúziót.

– Az emberekről beszélek – vette át a szót Peter. – Mi van, ha ez csak egy kétségbeesett próbálkozás arra, hogy beadd a derekad, és önként feladd magad?

– Akkor a képességeimet használva kereket oldok – felelte a lány, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne.

– Veled megyünk. Nem hagyjuk, hogy bajod essék – mosolygott Ashley és Amanda bátorítóan. Auróra megrázta a fejét, miközben a következő lehetőséget fontolgatta:

– Egyedül kellene mennem. Nem sodorhatlak bajba titeket. Túlságosan értékes a képességetek ahhoz, hogy az emberek megkaparintsák.

– És mi van a te képességeddel? – kérdezte Ashley.

– Erről szól ez az egész, nem? Túl sokáig hitegettem magam azzal, hogy normális életem lehet, hogy békében élhetek. De addig nem tudok, amíg a többiek miattam, a könyvem miatt, az emberek elnyomása miatt szenvednek. Harcolok, ha kell.

– Ezek könnyelmű szavak – csóválta a fejét Peter.

– Egyedül megyek – zárta le a vitát a lány, majd lesütötte tekintetét, hogy ismét belemerüljön abba, amit csinált. De a lányok közbeszóltak:

– Akkor sem hagyunk magadra – ellenkezett Amanda. – Hárman együtt elég erősek vagyunk ahhoz, hogy ne keveredjünk túl nagy bajba.

– Nem tetszik ez nekem – ellenkezett továbbra is a fizikus.

– Most jött el az én időm, és ezt te is jól tudod, Peter. Eddig mindig elengedtél, bármerre vitt az utam – ráncolta a homlokát Auróra.

– Akkor elkísért téged Lloyd, aki képes volt megvédeni téged – ellenkezett a tanár, felszakítva a még be nem hegedő sebeket. – Most csak három fiatal lányt látok, akik öngyilkos küldetésre készülnek. Egyikőtöknek sincs olyan aktív ereje, aminek hasznát vehetné egy csatában.

– Remélhetőleg Ashley előbb kiszagolja a csatát, mint hogy az valóban megtörténne – jelentette ki Auróra magabiztosan. – Egyszerűen eltűnünk, mintha ott se lettünk volna, és kész. – Édesapja karjára helyezte a kezét, pillantását beleszúrta a kék szempárba.

– Muszáj tennem valamit, hogy megszabaduljak ettől az önként vállalt börtöntől. Talán eljött az ideje, hogy befejezzem, amit elkezdtem. Ha pedig az életembe kerül… Nos, legalább hamarabb találkozom Lloyddal, mint gondoltam.

– Nem tudod, mit beszélsz! – horkant fel Peter dühösen. – Hadd adjak nektek képzettebb, katonának való útitársat!

– Elegen leszünk hárman, hogy eljussunk a hotelbe – ellenkezett Auróra, aztán lesütötte a szemét.

– Talán jobb is, ha a többiek nem tudják, mire készülünk. Nem esne jól nekik, hogy kihagyjuk őket a buliból. Amilyen gyorsan csak tudunk, vissza fogunk térni, ígérem. Lesz, akinek fel sem tűnik a távozásunk.

– Nem is tudom – morfondírozott tovább a fizikus, de az igazgató a vállára tette tenyerét.

– Hagyd őket! Ha menniük kell, akkor menniük kell. – mondta határozottan, aztán a lányok felé fordult. – Biztosítunk számotokra autót, amivel eljuthattok a helyszínre. Este indulhattok.

A lányok egy emberként bólintottak. Auróra volt közülük a legnyugodtabb, mintha nem is lenne veszíteni valója ebben az akcióban.

***

Auróra lefürdött, egy kicsit rendbe szedte magát; megmosta a haját és fogat mosott, megfésülködött, majd kényelmes ruhába bújt. Így várta az estét. A barátnőivel a szobája előtt találkozott. A tanár úr kísérte őket a fenti szintekhez, ahol különféle autókat tartottak.

Kiválasztottak egy kevésbé feltűnőt, amelyet Amanda vezetett. Neki volt egyedül jogosítványa. Igaz, hamis, de vezetni legalább tényleg tudott. Előfordult, hogy Zackel együtt eltulajdonítottak egy-egy gépjárművet még abban az időszakban, amikor a Nardeenen laktak.

Auróra ült hátul, élvezte a félig lehúzott ablaküvegen beáramló, friss levegőt, ami áldásként hatott a menedék nyomasztó légköréhez képest. A gondolataiba merült.
Yorktown éjszakai fényei fokozatosan ölelték magukhoz őket. Gyorsan haladtak az autópályán, majd a belváros útjain. A műholdas alapú rendszerük hűen tükrözte az utat, amit aznap meg kellett tenniük, hogy a szállodához jussanak. Aurórának még jobban hiányzott Lloyd, akivel korábban kétszer indult küldetésre.

Éjfél előtt néhány perccel érték el a hotelt, ami leégve állt. Amint beléptek a romok közé, mindenfelé kidőlt gerendák, üszkös falak és tátongó üresség fogadta őket. Amanda hallotta barátnői gondolataiban a lüktető idegességet. Azon voltak, hogy minél hamarabb teljesítsék a küldetést. A hotel üresen állt.

Ashley behunyta a szemét, és mélyen koncentrált, hogy előcsaljon egy látomást, de nem járt sikerrel. Azzal nyugtatták magukat, hogy még nem érkezett el a megadott időpont.

Amint éjfélt ütött az óra, különös, csilingelő hang csendül fel, amitől felgyorsult a szívverésük. Tekintetük a viszonylag épen maradt, sehová sem vezető lift felé fordult. Ajtaja tágra nyílt, benne furcsa, sötét anyagot pillantottak meg, ami kitöltötte az egészet. Auróra volt az első, aki közelebb lépett hozzá.

– Ez meg mi lehet?

– Fogalmam sincs – csóválta a fejét Ashley tanácstalanul. Amanda is a gomolygó anyagra vetette tekintetét, de ő is csak találgatni tudott.

– Talán egyfajta átjáró.

– Hová? – néztek össze a lányok. A jövőbelátó barátnőjük megrázta a fejét.

– Arról fogalmam sincs, de talán megnézhetnénk.

– Rossz ötlet – ellenkezett Amanda. – Ezért a tanár úr leharapná a fejünk. Bármi lehet az átjáró túlsó felén.

– De ő most nincs itt – vont vállat Auróra. – Úgy hiszem, nincs más választásunk, mint kideríteni. Azt mondták a videóban, hogy ne féljünk a lifttől.

– Akkor háromra lépjünk be! – nyújtotta Ashley két kezét barátnői felé, akik bizonytalan mozdulattal fogadták el a kéznyújtást. Mindegyiküknek izzadt a tenyere izgalmában. De már nem fordulhattak vissza, így nagyjából egyszerre nyelte el őket a sötét anyag, ami olyan érzetet keltett bennük, mintha egy fekete zselébe léptek volna. Próbáltak minél gyorsabban kikecmeregni a másik oldalon.

Amint kiléptek onnan, sötétlő erdőben találták magukat. Az őket fogadó látványtól felgyorsult a szívverésük. Egy emberként fordultak meg, hogy visszatérjenek a sötét anyagba, majd a szállodába, csakhogy addigra már nyoma sem volt az átjárónak. Kénytelenek voltak visszafordulni, hogy szembenézzenek sorsukkal, és a rájuk váró alakokkal.

3. fejezet

Mentőakció

A lányok alig hittek a szemüknek. Nagyjából húszan álltak előttük, mind tereptarka ruhában, fegyverrel karjukon, az arcuk barna-zöld festékkel bevonva.

Egyedül Amanda ismerte fel a fizikus fejéből szerzett kép alapján azt a fiús lányt, aki a videóban szerepelt. Ugyanolyan ruhát viselt, mint a többiek. Előrelépett, de társai nem mozdultak.

– Auróra! – vezette végig látványos örömmel tekintetét a vörös hajú lányon. – Nem mertük remélni, hogy célba ér az üzenetünk. Örülök, hogy eljöttél.

– Egészen direkt módon lett elküldve az az üzenet. Nem bíztátok a véletlenre – fonta karba kezét Ashley, kikérve magának, hogy egy sötét, nem túl bizalomgerjesztő erdőbe teleportálták őket.

– Pick ismeri az igazgatót – mutatott egy nagydarab, csokoládébőrű férfire, akinek széles válla, fekete szeme, és csomókban összeálló, rasztásított haja volt. – Nincsen sok időnk. Segítenetek kell. – A lányok egymásra néztek, de Amanda szólalt meg:

– Ki akarják szabadítani azokat, akiket Ash a víziójában látott.

– Ezt viszont nem várjuk ingyen – tette hozzá a fiús kinézetű lány, akiről hamar kiderült, hogy Zoénak hívják. – Azzal, hogy megírtad a könyvet, reményt adtál nekünk. A Hetedik Bolygó többségén felkelések, utcai harcok, robbantások, lázadások folynak. A katonaság válaszul keményen visszaüt. Amióta felrobbantottad az emberek egyik fő kiképzőközpontját, valami megváltozott. Már nem jelentünk potenciális erőforrást. Nem akarnak elfogni, hogy a képességeinkkel az ő érdekeiket szolgáljuk. Nem. Megkezdődött a mészárlás. – Erre a szóra többeket kirázott a hideg. Nemcsak a három lányt, hanem a tereptarkába öltözött, sorokban álló fegyvereseket is. – Óriási létesítményekbe terelik azokat, akiket elfognak, ahol jó adagot csapolnak le vérükből, majd összeterelik őket, és… és megkezdődnek a kivégzések. Mindenkit efféle apró perembolygókra gyűjtenek. Ezen sincsen semmi más, csupán az emberek létesítménye. De még nincs veszve a remény. Még tartjuk magunkat, s vannak olyan központjaink, ahová nem tették be a lábukat. Az utolsó csepp vérünkig harcolunk. A forradalom előbb-utóbb végighullámzik az összes bolygón.

– Kik vagytok? – kérdezte Auróra, a homlokát ráncolva. Zoé egy pillanat hallgatás után így folytatta:

– Azok, amiknek te neveztél minket; névtelenek. Lázadók. Hívhatsz bennünket ellenállóknak, forradalmároknak, bárminek, ami a szívednek kedves. A Hetedik Bolygó szülöttei vagyunk, akik felnéznek rád, és a könyved miatt ismerik a történetedet.

– Felnéztek rám? – hördült fel a lány, visszaemlékezve a központi elosztóban tett látogatására. – Közületek voltak olyanok, akik megvetésből leköptek engem.

– Nem mi voltunk. Vagy talán félreérthettek téged – csóválta a fejét Zoé. – Te a mi vezetőnk vagy, egy erős harcos, aki mindig a mi érdekeinkért küzdött. Tudom, hogy nagy árat fizettél ezért, hallottuk a pletykákat… de nem adhatod fel, amikor dúl a háború. Vannak emberek, akik az ügyünk mellé álltak. Persze nem a hat bolygón. Ők szeretik homokba dugni a fejüket, és még mindig azt hinni, hogy nem is léteznek a magunkfajták. Nem. Sokan segítenek bennünket azok közül, akik valamilyen úton-módon ismeretséget kötöttek velünk a rabszolgatartóktól kezdve, akiktől éppen megpróbálják elvenni tulajdonukat, hogy ilyen helyekre deportálják őket, mint ez, az anyáig, akinek gyermeke közülünk valónak született.

– Mi akkor sem vagyunk harcosok – mondott neki ellent Amanda. – Pontosan tudom, mit kértek tőlünk, de nem hiszem, hogy meg tudnánk adni. Mi csak azért harcoltunk, mert rávitt bennünket a szükség, többségében menekülnünk kellett... Még soha nem rohamoztunk meg egy efféle létesítményt.

– Lehet, hogy nem – helyeselt Zoé. – De tudjuk, mi az, ami a szívetekben él. Harcosokká tettek titeket a kalandjaitok.

– Milyen esélyekkel indulhatunk? – próbálta felmérni az erőviszonyokat Auróra. – Ti körülbelül húszan vagytok, mi csupán hárman… bizonyára jóval több katonát tartanak a bázison.

– Én hiszek abban, hogy nemhiába jöttetek el ide, hozzánk. Tudom, hogy segíteni akartok.

– Persze, hogy segítenénk, de azzal nem segítünk senkinek, ha megöletjük magunkat egy öngyilkos akcióban – csóválta a fejét Amanda.

– Soha ne feledd el, Zoé, közölni az akcióért cserébe fizetendő árat – vált szét a tömeg, hogy az ott lévők utat nyissanak egy férfinek. Magas, széles hátú, az ottani harminc-negyven körüli átlagéletkorú csapat tagjaitól jóval idősebb férfi volt. Fehér bőre, hosszú, lófarokba kötött, szürke haja és ősz szakálla volt.

Miközben előrement, rémisztő, vörös szemével a lányokat fürkészte. A korához képest fiatalosan mozgott. Viszont nemcsak az életkora miatt rítt ki a tömegből, hanem mert nem volt tereptarkába öltözve. A férfi fekete nadrágot és bordó, hosszú ujjú inget viselt, valamint egy olyan cipzáras kabátot, amely inkább illet be köpenynek, mintsem pulóvernek. A lányok rögtön sejtették, hogy ő volt az akció vezetője, ugyanis mindenki elhallgatott, és haptákba vágta magát, amint megjelent.

– Bocsássanak meg – folytatta a férfi –, a lányom, Zoé szétszórt tud lenni.

– Ki maga? – kérdezte Amanda, mivel a férfi fejében csupán fehér zajt érzékelt. Nem hallotta, nem is látta gondolatait. A jövevény elmosolyodott.

– Hiába is próbálod meg kiolvasni a gondolatokat a fejemből, drágám. Képes vagyok blokkolni az erőd, ha én úgy akarom. Ahogyan minden más különleges képesség, úgy pereg le rólam ez is, mint a vakolat egy régi ház faláról. Azt viszont tudom, hogy mind a hárman rémültek vagytok, és nem bíztok bennünk, amiért idecsaltunk benneteket.

– Meg is kérhettek volna minket, nem lett volna feltétlenül szükséges csellel hozni ide bennünket – fonta karba a kezét Auróra, mire a férfi újra elmosolyodott, majd az egyik nő felé biccentett. A nőnek fekete haja, formás alkata, de szenvtelen arca volt. Fekete tetoválások borították a testét a nyakától a karján át egészen a ruhája takarásáig.

– Szerencsére Hessának sikerült átjárót nyitnia. Ezt ne vegyétek modortalanságnak! Csupán szükségét éreztük a segítségeteknek.

– Honnan tud a gondolatainkról? – vonta össze szemöldökét Auróra. A férfit, mintha sokként érte volna az érzés, tetőtől talpig kirázta a hideg, miközben egy látomás rohant végig az agyán.

– Áh, Ashley víziói. Ezek szerint beadjátok a derekatokat, és úgyis kötélnek álltok.

– Ellopta a képességeinket? – kérdezte Ashley sértődötten. A férfi megvonta a vállát.

– Csupán kölcsönvettem őket. Annak az erejét, akinek blokkolom a képességét, a magam javára tudom fordítani. Egyébként Wilsonnak hívnak. – A férfi újra Zoé felé fordult.

– Ismertesd a barátainkkal a feltételeket!

– Amennyiben segítetek nekünk – kezdett bele Zoé –, nektek adunk egy térképet, amit Patrik rajzolt – bökött állával egy fekete hajú, mandulaszemű srác felé, akinek izmos karja kilógott tereptarka mellényéből. – Patrik képes bármilyen elveszett dolog nyomára bukkanni. Egészen jó térképeket tud rajzolni.

– Ez meg miért érdekelne bennünket? – ráncolta a homlokát Auróra, amint tekintete összeakadt Zoé pillantásával.

– Azért, mert a térkép elvezet téged azokhoz a képességekhez, amelyek valaha a rendelkezésedre álltak – felelte Zoé.

– Muszáj azzá lenned, aki származásodnál fogva vagy. Nem mondhatsz le a neked jósolt sorsról, harcolnod kell érte.

– Annyit azért tudnod kell, hogy az emberek is keresik a képességeidet – tette hozzá Wilson, vörös pillantásával a lányokat fürkészve. – Tudják, miként akadhatnak a nyomukra. De erről majd később. Itt az ideje, hogy eldöntsétek; az oldalunkra álltok-e, és velünk harcoltok, vagy inkább visszamennétek a biztonságos menedéketekre.