részlet

© Bagi Iván, 2015
© Jaffa Kiadó, 2015
Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Nagy Norbert
Olvasószerkesztő: Hessky Eszter
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 822 8
Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2023

Fogékony hiány

Istenem, segíts kinyitni a lelkemet, hogy utánaeredhessek a Mamának!

Strand, jóleső napfény, kiégett fűtől dagadó, lepusztult karóktól meredező parkrész. Ott vagy, Anyu! Hol vagy? Sietek hozzád a kórházba. Gondolatban lebegni már tudok, de hova? Épp ezért vak az ember, mert nem tud visszamenni nyitott szemmel oda, ami már nincs, de egyszer azért volt, sőt még mindig van, csak másképp: elalgásodva az édesvizű szívekben, az örök elmúlásba zárva. Ahogy eggyé válik a nyálkás, iszapos alga a szétrohadt stéggel, mely sohasem szeli át az összement tavat. De nekiindulok, ennek ellenére is megpróbálom. Hol lehet a hiba? Miért nincs látásom, hogy végre felderüljön az arcod, Mama? Ott a zöld Fa spray – arra jól emlékszem a köntösöd homályában: sajátos mozdulattal magadhoz szorítod a budaörsi pékbolt tipikusan puha kenyerét, és megszeled. Minden a legnagyobb elátkozottságban hervadt, és az a zombi, barbár sivárság mindent tönkretett, mint a penészes víz az öreg, roskatag falakat.

A kisház egy emésztőgödör fölött helyezkedett el, ezért a WC-n keresztül jártak be hozzánk a patkányok. Péter pilleszékkel kergette őket. Nyáron a körudvar vigasztalan hőségében a proli családok jól behúzódhattak a nap bántó sugarai elől a hűs, nyirkos szobákba, ahol legfeljebb csak egerek voltak, és félig megkezdett sör, fekete poros táskarádió, megrágott disznósajt, nemrég beszerelt gagyi vizesblokk szűkös helyiségek közé erőltetve, és még ki tudja, mi minden… minden, ami lehangoló.

Laktak még ott sunyi, öreg parasztok is, akik a saját szarukon kukorékoltak, és kora reggel az eső is az őáltaluk keltett szorgalmas feszültségtől remegett. Olyan visszafogott volt az udvar, sőt a környék is, csak a nagy, kék, süket ég volt semmitmondó teljességében egy kicsit felfoghatatlan, de többnyire érdektelen.

Jó párszor bemásztunk a házba a fürdőszoba szellőzőablakán, amikor néha elhagytuk a kulcsokat. Nagy mutatvány volt. Felálltunk az öt négyzetméteres kert beesett mellkasú padjára, ami közepesen mozgott alattunk, korhadt volt, de még elég masszív, felkapaszkodtunk a testes mészpárkányra, és átpréseltük magunkat a kis lyukon. Fejjel lefelé érkeztünk a mocskos, árnyékos fürdőbe, sose tudtuk, mi vár ránk ott. Nem volt jóban velünk a kád sem. Mire bemásztunk, addigra az ég elutasítóan beleszürkült az ingerszegény környezetbe. Pedig nem tartott olyan sokáig. Ma nehezebb lenne.

Nekünk két ajtónk volt, dupla ajtó, hervasztóbb a világ összes bejáratánál. A zöld spalettaként is működő, kicsit púpos külső ajtót letargikusan lehetett csak használni, tárva-nyitva tartani vagy becsukni. De azért jó volt, amikor a fal sarkáig volt kitárva, kiakasztva, mert akkor valahogy megérezhettük, hogy van élet a halálon belül. Emlékszem, milyen érzés volt hazafelé sietni, a közepe felé kissé lejtősebbnek tűnő, ferde, töredezett utcán: az utolsó száz méteren feltűnt az a ronda zöld, köntösszerű ajtó. Egyetlen ablakunk az utcára nyílt. Azt sosem tudtam ilyen távolról kivenni, csak az ajtót. Soha nem tudtam, hogy éppen ki van odahaza, és ez bánatos riadtságomat félelmetessé tette. Néha még az is eszembe jutott, hogy már idegenek laknak a házunkban. Ezek az érzések valószínűleg azért villantak fel bennem menetrendszerűen, mert akkor még nem szerettél engem. Azt hajtogattad folyton, hogy miattam ment tönkre az életed. Szenvedélyesen gyűlöltél, egy pillanatra sem zökkentél ki a haragodból, aminek hisztérikusan tobzódó formáit gyilkos energiák táplálták. Tehetetlen voltál. Ugyanazzal az erővel szerethettél is volna. Nem bántalak most ezért. Aminek még nem jött el az ideje, azt nem szabad számon kérni, tudom.

Sokat sírtam miattad. De jó lenne most neked szép szavakat mondani és megbocsátani mindent! Ha még élnél, hol lehetnél most, Anya? És ha valahol még lennél, meglátogatnálak-e Téged? Az öregek otthonában vagy Pesten laknál egy kis lyukban. Csak fontos szavakat kéne mondani. De mindannyian érzelmi tényvakságban szenvedünk, nem nagyon tudjuk kihúzni a fejünket a seggünkből, és valamennyi őszinte véleményt a lelki ikertornyaink ellen intézett durva támadásnak veszünk. Csak ritkán vagyunk érzelmileg vámmentes területen, állandóan bejelez az a rohadt üzemmódunk: családi üzemmód, munkahelyi üzemmód, jópofizós üzemmód… Az ízeket csak akkor érezzük, ha hosszú ideig nélkülöznünk kell őket, és bizonyos idő elteltével a legkényelmesebb ágy is észrevétlenül megszűnik alattunk, ahogy mindazok eltűnnek, akiket megszereztünk: fárasztó senkikké válnak. A legtöbbször az a jó, ha nem tudjuk, hogy valakit megszereztünk. Ennél több nem adathat nekünk. Ennél több senkinek sem. Miért? Miért? Anya, szerintem teljesen rád ütöttem, és valójában senki nem érdekel. Ez lesz az én vesztem.

Ma napos idő van. Derült az égbolt, várakozó és felkészült. Egyre jobban félek a gazdasági válságtól. Szánalmas fejleményektől terhes a levegő. Vihar előtti csend. Emlékszel arra a nyárra, amikor meghaltál? A legnagyobb kánikula volt. A Móricz Zsigmond körtéren lepukkant forgalom kavargott, és mindent átitatott a régi rendszer élettelen dermedtsége. Buta, szegényes vadság áradt az ország arcából, feketefehérben nyomta mindenki, de legalább fiatal voltam. Forrón rezgett a fullasztó levegő, és én abban reménykedtem, mert már csak tehetetlenül vegetáltál a kórházban, hogy nemsokára meghalsz. Bambán azon merengtem, hogy mikor fogsz végre a nap gyilkos horgára akadni és kidőlni a sorból.

Most elképzelem, hogy még élsz, és én nagy hasú tévét veszek neked. Azt bármikor tudok neked szerezni, Mamácska. Na jó, legyen plazma, annak most nagyon lement az ára. Legyen plazmatévé. Tetszeni fog. Akkor fogod először érezni, hogy mennyire szeretlek Téged! Nem tudom miért, bárcsak tudnám. Nem felejtem el a piros táskádat. Kis, műszálas, stramm sporttáska. Téphetetlen szatyrodban konzerv és vaj, a táskádon fekete csík. Mit hozol még nekem az öregek otthonából, ha megbetegszem? Mostanában gyakran ledönt a lábamról valami szar vírus. Megvárlak, ide is eljönnél hozzám. Itt lakunk ketten, a barátnőmmel. Ez az ő lakásuk. Biztos sokszor tudnánk itt is találkozni, meg máshol is, olyan sokszor, mintha együtt laknánk. Nagyokat sétálnánk… Álmodik a nyomor. Vigyázz rám! Kérlek, szeress engem! Nem baj, hogy nem jöttél el az anyák napjára. A tanárnőnek adtam az ajándékod (személyesen készítettem, nem nagy szám), de attól még a tiéd. Kéred, Anyu? Lehet, hogy ezen kívül nincs semmim, amit Neked adhatnék, és már ez is réges-rég elveszett.

Tudod mit, megkeresem azt a Fa dezodort. Miből áll, veszek egyet. Ma is lehet kapni. Sajnos ez a márka most nagyon megújult, arculatot váltottak, de ki tudja, valamelyik illatuk talán majd visszaadhat nekem. Akkor elképzelem, hogy az öledbe hajtom a fejem, és Te megsimogatod, néhány pillanat alatt legyőzve minden szakadékot, ami valaha is elválasztott minket. Akkor már nem lennék egy görcsös kis energiavámpír, nem várnék el idegenektől olyat, amihez semmi közük sincs. Mintha senkit sem ismerhetnék eléggé. Csak a kiszolgáltatottságom őszinte, a többi nem. Sohasem volt a számban anyatej, de a Te kezedben mért ne bízhatna a hajam? Igen egyedül vagyok. Hogy is mondja Camus? „Úgy birtokolom ezt az igazságot, mint ahogy az birtokol engem.” Ez vagyok én, ezen már úgysem változtathatok.

Szükségünk szép hevében

Szia, Mama! Látod, nem tudok megnyugodni. Az elhülyült, rohadó nyugati demokráciák tehetetlenségi ereje szinte mindenkit kifordít magából. Rajzanak a csövesek, a bűnözők, a közveszélyes elmebetegek, egyre többen élnek óriási nyomorban, tarol az aktív unalom, és tetőzik a szorongás. Én meg csak kapkodok, csapongok, sodródom, sehol nem tudok gyökeret ereszteni.

Ma késő délután voltam Budaörsön. Már nyoma sem volt a közös emlékek kamaszos bájának, annak, ami mindig ott vibrált köztünk a levegőben, hiába nem tudtuk nevén nevezni… talán az elátkozott ártatlanságban rejlett, melyet a rommá töredezett körudvar gazos betonjába égetett a közömbös nap bántó fénye. Persze nem ilyen üres közhelyekkel kellene áthidalni ezt a kifejezhetetlen feszültséget. Minden ezen állt vagy bukott, és így valahogy éltetni tudott, még akkor is, amikor masszívan utáltuk egymást.

És képzeld, a házhoz tartozó kis kert csont és bőr lett, már fű se nő rajta, beesett arcú, korhadt pad nélkül sivárkodik, állítólag a betonozás óta kopasz a szerencsétlen, zsebkendőnyi terület. És a ház, a málna és koszos fehér színű nyomortanya koromfekete sebekkel… Jaj, Istenem, nem ismert fel, én meg úgy éreztem, hogy a múlt veled együtt zsugorodott össze, tömör süketnémaságát belepi az új szelek vészjósló pora. Mint Orwell lekvárba ragadt, félbevágott darazsa… Akkor vettem észre, hogy meghalt a fogékony hiányod, amikor éppen fel akartam emelkedni hozzád.

Szeretlek, bárhol is vagy, Mama, kis tömzsi otthonom.

Úgy tűnik, a régiek közül senki sem lakik ott a hülye alkoholista Sanyin kívül, aki a válása után azonnal átköltözött a viharvert vityillónkba. Annak idején elég olcsón adtátok el neki. Szögletes a ház, egy apró kis ronda kockából és egy dzsunga téglatestből van összetapasztva. Mintha sárból és betonból gyúrták volna a cigányok. Nem tudtam bemenni, de jobb is így. Agyamra fagyott az emlékek mosolya. Hol vagy, Mama?

Gyere el agyonhajszolt, nehéz bélésű álmomat ezer éve nem érzett illatoddal megszelídíteni! Sietsz, hallom a hangodat. Téged nem hagyhat hidegen a szenvedésem. Tudom, te is látod az esetlenül hosszúra hízott ocsmány gazokat, a növésben harminc éve megtorpant rusnya fenyőt (három méter magas lehet), mit lágyan lenget a zombi szél. Legalább a sufni ajtaja nyikorogna, vagy a tompa, részeges szellő idehozhatná a kiszuperált, rozsdás olajos hordók szagát, ahonnan egykor a bátyám hordta a fűtőolajat. És a késő délutáni, kitartó napsütés se ismerős annyira nekem, az új generációknak ragyog egyedül. Gyerek kori történeteim színskálája az én szememmel nem látható tartományba tolódott.

Közben rám éjjeledett, a párom lakásában ülök, és a gagyi rádiós magnó keresőgombját tekerem. Hátha valamelyik zene összehangolja szavakká fásult szomorú ürességeinket, amelyekben valódi szándék is dobog.

Nincs eszközöm, mintám, gyökerem, diplomám, jogosítványom. Csak szédelgek utánad, lemondóan keresve lényeged az univerzum idióta ridegségében, az emberiség elkorcsosult dermedtségében, megingott hitemben, a kegyelem zavaros áradásában. Milyen lenne most köszönni neked? Csak adni az arcodra két puszit? Megérinteni? Nem tudom. Réges-rég elsikkadt különös összetartozásunk lelki hálózata, a változó korba lépett gének gépiesen örökítik tovább. Elvont művészkedés lett 10 belőle, „önmegvalósítás”, mely megfoszt a jelenlét spontán teljességétől, hogy önmagam legyek, és a távoli múltak szűk hazugságaiba űz.

Csak letisztul, hogy is voltunk mi egymással, főleg a végén, és ha egyszer eljön az ideje, bevillan majd minden, kiengesztelő emlék. Ott lesz köztük titokban, amit nem írhatok le, aminek csak magamba szállva lesz újra értelme. Nem is olyan bonyolult. Nem a lepukkant budaörsi házban kell keresni vagy egy másik nőben, itt nálunk kevés és halott a nyom. Általad kelhet életre valahol, és általam hálálhatja meg, elszigeteltségem gyerekes rajongásán túl, a néhány perc alatt megmentő gyengéd igazságot, hogy Te voltál és én voltam, anya és fia, a küzdelmes, Nagy Pillanat a végtelen enyészetek között.

Tartalom

Fogékony hiány

Szükségünk szép hevében

Apámnak

A minden semmijében

Egy zsugorodás története

A jó

A játék csodája

Mindenki megvan

A véletlen mélysége

A megszabadított gyöngyvirág

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Caveat – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License