Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Október 1.

Október 2

Október 3.

Október 4.

Október 5.

Október 6.

Október 7.

Október 8.

Október 9.

Október 10.

Október 11.

Október 12.

Október 13.

Október 14.

Október 15.

Október 16.

Október 17.

Október 18.

Október 19.

Október 20.

Október 21.

Október 22.

Október 23.

Október 24.

Október 25.

Október 26.

Október 27.

Október 28.

Október 29.

Október 30.

Október 31.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Szép Ernő

OKTÓBER

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-166-8 EPUB
ISBN 978-963-678-167-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1919.
Az elektronikus változat az 1919. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Hans Andersen Brendekilde (1857 – 1942)
Fákkal szegélyezett sétány ősszel
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Október 1.

Annak az idomított kicsi tujának a hátán egy okker falevél volt, azt észrevettem és ott állottam azt elnézni. Gyöngytyúk formára nevelte a főkertész úr azt a tujácskát, igen, egy sötétzöld gyöngytyúk ül ott a mezőben a sziget elején, ott hallgat mindig egész nap és el nem mozdul onnan abból a helyből. Arról a Toldiról, arról a nagy magos nyárfáról reppent oda rá egy friss falevél. Ma délben láttam és azt néztem rajta, hogy ez a nyárfa-levél politúros mintha befényezték volna s hogy az egyetlen külön falevél egyedül és hogy ott fekszik annak a néma hűs zöld gyöngytyúknak a hátán. És az olyan valami volt, hogy parancsot adott az ott álldogálásra s nézésre. Azokat a tujákat itt a sziget alsó részén ismerem mert mindig itt ülnek és olybá tűntek ma délben, úgy mint már sokszor, mintha valahol távol idegen helyen lennének és én magam is arra valamerre volnék és ott látnám őket. És aztán bizonyos gyanú jön ilyenkor, amely a szívre teszi le terhét, egy messzi sugallom ez, arról értesít, hogy élek. Két lábam áll alattam, mellem lélegzik, szemeim néznek. Az az oda esett levél élő zöld, de meséli, hogy sárgaságot kapott, olyan színe van. Tudom, hogy a falevél le szokott esni, megszoktam, hogy tudok felőle, de az érzésemen újság ez. Úgy ér, mint a szellő. Zöldet, melegséget, világosságot eszmélek: a világot. És aztán sárgát pillantok, sárga akác leveleket a földön, sárgás tincseket itt közel az akácfán meg ott arrébb a platánban. Bent a szigetben ott következnek, ott gyűlnek, ott állnak és várnak a fák és mind az egésznek itt sárga álma van. Virágok pillantását veszem észre, itt ezen az ápolt gyepen, pelargonia s gladiolus és agerathum néznek ide, halk rózsaszínnel, halvány lilával, júliusi pirossal és gyenge, meleg, gyermekes kékkel. Ezek a virágok itt úgy élnek, mint az úri leánykák az intézetben, olyan vigyázat és tisztaság közt. Erre a tilalmas nyírott gyepre tán nem is mer a szél ibolya-magot hozni, mikor a füves földeknek az ibolyát szállítja. Ott tovább azon a virágdombon fuxia, aranylabda, tátogató, dália, georgina fejek sütkéreznek, emlékszem van ott valami más virág is azok közt, úgy vannak ott együtt mintha összefutottak volna egy csodát megbeszélni. Az az aranylabda olyan sárga, az az őszbe szerelmes. A sárga rózsa meg a sárga liliom meg a sárga tulipánt, meg a sárga árvácska, azok is az ősznek a szerelmesei, azért sárgák azok. A Várnak azok a napos sárga házai, azok is az őszhöz húznak, azok a házak élnek és kérik a hervadás sárga élvezetét. Ott a körűi a virágdomb körűi sápadt világos zöld perem látszik, tudom azt a szőnyegnövényt dedumnak hívják. Az olyan innen mintha zúzmara lenne rajta s a késő hideg őszre gondoltat. Az a szalagvirág nevű, aki sovány kemény szín szálaival a virágokat ott kőrül állja, az nem is virág csak a neve virág, de nem is fű mert nem az, világos csík oson végig rajta, mint rangjelzés, az luxusnak tartja macát, ismerem őt vidéki uras házak szalonjából, az ablak fele hajol a virágos kancsóból, úgy tetszik ott néha mintha bánkódna a merev és elhagyatott életen. Az égnek a kelméi, melyeket ma délben mutatott. Azok a bontott-ontott vég tafoták, Régence, japon, papillon, Duchesse mousseline s ha tudnám még mi fajta s mely nevekkel érinthető vagy képzelhető selymességek egy szín a másiknak a hullámai alatt vonulva, emléknek és reménynek kékjei, vágyódás violái s bágyadalom rezedája, de nem rezeda volt az a húzás, nem, hát micsoda szín? Meg az a rózsaszín meg az a sárga vallomás alul valahol köztük, az a két árnyalat, azok szavakkal megtámadhatatlan színek voltak. Úgy emlékszem egy selyembolt kirakatából, hogy a leghaloványabb rózsaszínt amelyiket ott tiszteltem, azt Ophélia-sárgának jelezték, a legszándéktalanabb sárgát pedig ámbrának. De ezek a divatos gyári jelzések nem segítenek nékem. Az égi színeket tán az érzékenység meg tudná nevezni, ha megalapítaná nyelvét és azt a nyelvet oly halkan beszélnénk, mint a sóhajtást. Egy valami néma zöld szín szokta nézetni magát tenger fölött alkonyatkor, meg a szárazföldön eső után, az látszik legmesszibb mindig az ég festése közt és az oly gyengéd gyenge zöld és oly szándékos és hatásos! A legmélyebb fájdalmat emeli fel és az a fájdalom a legkönnyebb fájdalom. Azt a zöld színt kerestem habon, lombon, selymen, halon, drágakövön, lángon, szőlőszemen, tollún, üvegen, de nem boldogultam. Az a szín csak az égen szerepel. Az égen odafent a felhőkön ott van mind a színeknek a magasabb rendű színük, ott van az álmuk, az eszményük, úgy, mint a gondolat, és mind az arc és minden test és minden vidék és minden óceán, mind a szándék és mind az érzés, mind az egész élet ott van odafent az ég színein és a felhőkön. Sokszor így a felhők látása közben egyedül észrevettem magamon, hogy ajkaim megnyílnak mintha szót akarnának ejteni.

Október 2

Kinek melyik a kedvenc virágja? Nem igen emlékszem, hogy hallottam volna felbukó szemmel rajongva szólni valakit: cyclamen! Rózsa, tubarózsa, őszi rózsa, mimóza, szegfű, crisanthemum, effélék a kedvenc virágok, ezeknek illatjuk van és szenvedélyük és bánatuk. A havasi ibolya, vagyis cyclamen előtt tisztelegtem ma délelőtt, a virágháznak egy szárnyában, ott az az üveg lakosztály most a cyclamen színeit viseli. De micsoda színeket. A cyclamen Liberty, de nem az hanem annak az álma, amint Libertyék az anyagot álmodják ott Londonban. Ha azoknak a nőknek, akik irodába járnak meg a villamoson kalauzkodnak, akik nem szoktak az Institut de Beauté-ba besurranni, ha azoknak odaadhatnák a cyclamenek az ő teintjüket! Láttam piros cyclament fehér szemmel, fehér cyclament pirossal, láttam valamely elalvó szín lila-piros cyclament és dupla ibolyaszínt és meggyszínt és tangó- színt és karmazsint és pitymallattal leöntött fehéret. Fölesküdtek talán a csöndre, olyan csönddel állottak és meztelenül és hősen és meglepetten és némely pillanatban álomba esve mosolyogtak. Most kezdik ők, ez az idő nékik a tavasz! A cyclamennek a nevét ismételtem benn a homlokomban: cyclamen, cyclamen, cyclamen és úgy volt mintha emlékezném és nem értenék semmit se. Hallgattak az új cyclamenek erős zöld leveleik fölött tapsi szirmaikkal, cserepeikben, mint az élet foglyai és affélét sejtettem, hogy majd egyszer kibeszélem magam ezekkel a cyclamenekkel is, mert ami hallgatni valónk van, az mind mondanivaló volna, s nehezet kaptam szívemre, azt, hogy majd akkor mikor megszólalnánk, nem lesz már mit beszélni, mint ismerősöknek akik a hosszú élet közben egyszer elvándoroltak egymás szeme elől. Igen, míg a cyclamenek előtt állottam, addig a cyclamen volt a virágom, úgy mint azután mikor kinn voltam az üvegházból, egy esett tölgylevelet fölvettem és forgattam az ujjam közt és szagoltam és addig az a falevél volt a kedvenc virágom. Én menendő vagyok, a virág, a levél, a nóta maradandó, hát én a virágoknak, a jó nótáknak és a másmás faleveleknek mindnek csodálatot és hálát adok és egyiket se parancsolhatom magam elébe, hogy ez az én kedvencem! és egyiknek a kedvéért sincs jogom a többit avval megbántani, hogy ők nem kedvenceim. Annak a tölgy levélnek az arca fényes volt és hűs volt és zöld volt, még csak egy sárga hold volt benne, úgy mint a körömnek van holdja s barna szeplői voltak mint a nyári arcnak. Könnyű, egészséges, biztos szaga volt, őszi levél szaga. Ezt a tiszta falevél szagot megéreztem és szíva szívtam ma az allééban. A falevél az ősznek a jázminja. Sétám felett az ég kék volt, mint az ég, oly üres és lágy távol kék volt az, hogy abba az égbe döfködhettek volna lándzsákat, csudálkoztak volna, hogy testet nem érnek! És arra, arra fent jobbkéz felé ni, ott csincsilla féle szürke habar látszott az égen, az alatt meg valami úszékony zöld felhőség, abszint vagy micsoda zöld. A fák, akik balkézről az allé peremén szembe jöttek, azok a termett fák onnan az égi magosságból olybá tűnhettek, mintha gyenge kis virágok lennének fekete száron, sárgás fejű virágok. De nékem nagy magosak a fák, az embernél két meg három meg négy meg öt termettel magasabbak. Nagy férfiaknak nézem a fákat. Némelyik fa meg van dűlve s úgy áll dűlve mindig. Mintha kétségei közt egyszer el akart volna bukni, de megerősítette szívét. És aztán úgy maradt. A fáknak tisztelőjük vagyok. A fák szépséget ajándékoznak és csodálatosságot. A fák fészket ajánlanak a madárnak. A fák az ősz hajdúi és tanítói. A fák hűvöset adnak és álmot. A fák ülő padot, bútort, fedelet, küszöböt, hidat, szekeret és hű botot adnak az embernek. A fáknak a kérges testükben belül langall a meleg hajlandóság, a fűtésnek meg a mulattató lobogásnak a hajlandósága. Úgy lépek el a fa mellett, mint egy valaki mellett, aki hallgat. Szeretnék fonendoszkópot nyomni a fák mellére s azon hallgatózni mint a doktorok. Szoktam, mint a gyermekek, a kezem nyújtani s tenyerem elvonni a fa kérgén. Úgy húz, úgy mintha visszatartana, mintha szándéka volna. Egy kiszáradt szilfát ismerek, az előtt ma is elmentem és sajnáltam, nem tudom van-é jogom őt sajnálni. Néki nincs tavasza se nyara sem ősze nincsen, csak télen van lombozata, mikor a hó megesi. Most itt a fák ihletten állnak az ősz induló napjaiban. Mind egyet értenek. Egyszer másszor azt sejteni, hogy a fáknak az őszies némasága kórus, úgy dalolnak együtt a fák, mint az opera nemesei. A régi főhercegi kastélyon az a vadszőlő, az ma olyan ittas pirosat jelentett és némelyik levele, mint a tüzes vas oly eleven volt. Sok levele meg tiszta zöld volt. Az amerikai diófán, meg a gledicsián egyetlenegy sárguló levelet nem leltem. Az akácon meg jókor nyáron hány sárga levelet foghat már az ember! Mikor kezdődik az ősz? A gömbakácoknak már áprilisban mert nyírják őket és hullasztják leveleiket. Rügyes fiatal ágakat látni fűrészelni tavasszal. Azoknak a rügyeknek már tavaszon őszük lett. Szél, eső, madár, kéz, csapkodó pálca, ez mind őszt teszen. Mindig ősz van. Ez a fű. ez pedig nem tud őszt, ez itt sunyit még a havak alatt is, majd az olvadásban csurom zölden fog köszönni. De van közte fűszál, már szikkadt fehér és oly soványodott, hogy tűbe lehetne fűzni. Esik, száll, tűnik lefele minden pillantással valamerről egy falevél. Ott egy tölgy alatt úgy van már a levél, mint névjegy-gyűlés némely asztalon a tálcán. Oly nesztelen, könnyen, tudatlan eresztik a fák a levelüket, ily módon történhet az az emberben, mikor elfelejt valamit életéből. Nem lehet könnyedebb kellemmel cadeaut tenni, mint amint a levelet a fa leadja.

Október 3.

Esik az eső. A platán leveleket kapom szemem előtt: olyanok mintha tény erőket tartanák ki az esőcseppek alá. Az ég Dűli Stone szürke vagy annál is selymesebb, nem tudhatom a nevét, halovány titkosság van az ég színe s az én szemem közt. Tolulnak, vonulnak sötétebb szürke árnyékok az ég szürkeségén. Néma csapateltolások, borzongva őrzik céljaikat. Az eső hangja! Cs és s hangzókkal próbálom hallani. Tudok beszélni míg csak az emberek nyelvét bírom? Az esőnek a szavát nem értem. Nem tudok beszélni. A madarak keveset repülnek, átszáll egy rigó egy jegenyéről egy szil lombjába, útjában megázik és vidáman, az ö hangján, furcsa módra rian egyet amint megül a szilfában. Azt mondhatta: furcsiusz! Semmi dolga se volt, huncutkodott, úgy tett amint a gyerekek mikor az esőben átszaladnak az udvaron, mert nem szabad, mert esik az eső. A levelek fényesek, mint az a zöld viaszkos vászon pelerin a kocsisok nyakában. Az eső ködöt csinál a fák közt messze. Olyasmi, mint az Operában a fátyolfüggöny a hátsó díszlet előtt. Ez nem nagy eső, nem szilaj, csak serény, egészséges, sűrű. Nincsenek nagy cseppjei. A külön esőszálakat lesem nyilallásuk közben. Finom hosszú sebes valami dolog ez. Nézem tisztán mintha szemem megerősödött volna most, az egész gyöngyfüggönyét az esőnek magam előtt, aztán nem látom mert el találtam feledkezni s más valami volt a fejemben. Nem is tudom mi? Ez a vizes levegő mily friss és mégis olyan, hogy el tudnék állva most aludni, az esőben. Az álom vidékén a levegő ilyen fátyolos és szívre ható. Úgy érzek mintha emlékezném. Mire gondolnak a fák? Mintha ez az cső volna most a gondolatuk. Állnak, mosdanak mozdulatlan. Némelyik szárnyon lévő levél megbukkan egyszer-másszor, egy kis nyaklevest kapott az esőcsepptől. A nyakigláb szomorú nyírfa lombjai inognak úszkáló nehéz szélben. Azt a szelet én nem érzem. Bánkódnak vagy dajkadalra emlékeznek magukban. Az ős platánok állnak tiszta sírna békében, az eső nem is ád más színt nékik, csak tudom, hogy most vizesek. Állnak, az eső benyomását állják. Furcsálkodnak a platánban a piros, rozsda s barna levelek, élnek! Minek a hervadt leveleknek az eső? Aki a fán időzik még, mintha az eső alatt hitet cserélne s még egyszer élni vágyna, még sok friss esőt fölvenni és izgalmat kapni mikor a futri veréb ráugrik arra az ágra? Hát a földi hervadt leveleknek, nékik mire való az eső? Hogy ragyognak, mintha örömük volna! Mint az eltört zöld korsó cserepei, úgy ragyognak ott a földön. Csacsi levelek, ilyenkor tán azt hiszik, hogy most kezdődik az ifjúság! Láttam egy esőcseppet egy lombon a levélről leszakadni, ez az esőcsepp úgy megnyúlt, nyaka volt néki! Járás hallatszik a kavicsos alléé felől. Esernyő alatt megyen egy valaki férfi. Mintha az az esernyő volna a feje, az gondolkozik az eső alatt, fényest feketét tisztát gondol. Sárga táskát visz az a sötét férfi, az a táska is ragyog mert éri az eső. Sárgább önmagánál. Azok a lépések mintha saját hangjokat figyelnék. Fürdőhelyek tűnnek emlékemben, gondtalanságok. Egy kocsi fut, fényes fekete, sietős, el van az élet bújva benne s jól érzi magát az eső miatt. Annak a messzebbedő táskás embernek a cipője talpán most megragadnak kis falevelek, azok besétálnak a városba. A lépések nyoma megtelik vízzel, a saroknak meg a talpnak ismerős nyoma, ezeket egy suszter szakértő módra nézhetné s elmélyedhetne jó hangulatába. Kakas hallatszott. Tán azt hiszi hajnal van? Bolyhok futkosnak az égben. A tuják ujja hegyein gyémánt bouton csillog. A kavicsok ezen az úton valami sűrű sárga népfaj, amely az esőknek kedvelője. Ez a sárga faj kékes és fehér és szürke és fekete kis egyénekkel variálódik. Most egy veteményes ágyon egy rózsaszín rózsát láttam, teli volt harmattal, lehajoltam hozzá. Egy lépéssel arrébb: mintha halvány permet volna rajta. Még egy lépésről: mintha fátyolt vett volna az a rózsa. Fűszálak, mintha odaadásukban hanyatlottak volna hátra s homorú vágású keblükön kincseket kínálnak, az eső gyémánt cseppjeit. öt hat csepp van egy fűszálon. A rózsa erősen áll a szárán. Most moccant és bókolt, most megint és ejt egy cseppet legalsó ajkállású szirmáról, még egy cseppet, még, még. Arcomon hűvösséget kapok, mintha szél járna. Az eső levegőjét érzem magamon. Minden oly érdekes, mint az egész élet. Esőcseppek érik arcomat, kedves vendégek, elkaptam egy picit a fejem és érzem, hogy kitért úton csavarog lefele bőrömön a vizecske. Fák felett verebek kezdenek, repülőraj, kergetőzni, már unják az esőt. Csókák, vibráló szárnyalással, elhallgatott véleményükkel. Erre, arra. Mindennek semmi célja nem látszik. Itt egy tiszta tócsában az úton a kavicsok felett köröcskék, csupa kis végtelenség. Nincs ennek a körözésnek hangja, nincs a végtelennek hangja. Egy valami lőne elhajlott a tölgyfa derekától és méla s utolérhetetlen gyöngéd ingadozást teszen, akár a tenger alatti növények. Hegyes pirosas levélkéi hegyén csüngenek hízott esőcseppek, le- s leejti őket, de nehezen. Egy kis tócsán bugyborékok, víz szín bámész nagyszernek, így vetődnek ott fel. Egyet bámulnak és lehunynak és elmúltak. A vadgesztenye gesztenyéje a fű közt, ott van, piros pej, kemény, erős, makacs, mosolyog: ide estem a fűbe ni! Oly meggondolva engedik le a levelek a vízcseppeket, oly nehéz szívvel és oly kimérten, igazán, mint ahogy ópium cseppeket szoktak olvasva a pohár vízbe adni: egy, kettő, három, négy, öt. Vizes a föld, vizes. Ez amit szárazföldnek tanítanak, ez mikor esik az eső, vizes föld. A tengerhez közelebb érzünk mikor esik az eső. És esőben a föld az éggel összeköttetésben van. Ég föld víz egy testvér.

Október 4.

Legelőször látszik a lehelésein most ezen az őszön. A cigarette-ből szívok egyet, azután meg az őszi levegőből. A cigarette füstje mikor kileheltem, az is olyan fakó színű, mint ez az őszi leheltet, csak hát sok és közömbös. Ez az őszi leheltet ma reggel oly valami ünnepies, mintha egy tavalyi reggelt lehelnék elő, egy reggelt amelyiket elfelejtettem érzéseivel és gondolkozásával. Tegnap egész nap esett, csak késő este állott el az eső, ma az egész sziget nyugszik az cső után és mintha most, az élmény után, most átérezné. Nohát mutasd magad te gyenge rózsafa, te itt az út szélin, hogy festesz? Dalhangú szép szóval bókot mondani volna kedvem a te eltelt szép fejednek. Egy porcellán szirom úgy, mint kis csésze, úgy tart tegnapról egy esőcseppet. Alatta a gyepben a fűszálak is úgy vigyáznak, esőcseppek szálltak meg rajtok, alkalmasint azért nem mozdulnak a füvek, hogy le ne ejtsenek egy cseppet Hrvááh, hvááh krvááh: három csókák kelnek által a világos vadgesztenyék tetejéből a sötét szilfának a hegyébe. Mi dolguk lehet? Hrvááh, krvááh, igy írom meg hangjaikat, ilyen formán hallottam. Károgásnak szokták mondani. Inkább a belátás nélkül rívó bölcsősök rívó szavához hasonlít. Nincs őszi hűvösség, felöltő nem kívánódik, de azért tudom, hogy amit ma reggel érzek gégémen és arcomon, ez már az ősz. Emlékszem. Növénynek sejdítem magam itt a kertészet földjén, érzem megszállva magam az ősznek őszies léhlzetétől és az ősznek a szíve-szándékától. Es azt kapom eszméletemen, azt, hogy meg vagyok attól tisztelve, hogy a természethez tartozom, úgy, mint a fűszál. Ennek a kerítetlen ünnepélynek, ennek az észt elállító jelenségnek, a teremtésnek vagyok itt valakije vagy valamije, invitált vándora vagy besorozott nézője, véletlen szemtanúja, itt vagyok! és tanúja vagyok a föld csodálatos kísérletének. Ez a panaszok legmagosabb lángjain túl felemel és hiúság és büszkeség érdekes vendég érzeteivel traktál. Itt állok felnyitott meztelen szemekkel és látok. Itt egy könnyű mogyoróbokor közel a szemem előtt. Itt a fű közt, mintha ebben a szempillantásban jelent volna meg a teremtésben, egy néma szereplő mely üdét leheli, egy kedves lélek, hirtelen és illemmel öltözve levélcombinaisonba. Az őszhöz öltözött, mert ide állott egy őszi mező parkettre. Mintha közelebb akart volna lebbenni s egy szerelmes dalocskának egy sorát lallalázni s a többit mosolyba s édes hosszú lélegzetbe felejteni. Sárga, zöld és barna közt van az ő nagy könnyű leveleinek a színe. A kőrisfa sötét lombja s ott annak az akácnak a hirtelenzöld kontya biztosan gondolják magukban: milyen Ízléses! mert idepillantanak erre a mogyoróbokorra. Enyhe nevelt szín ez, sejtem ez a mogyorófa most jól érzi magát az égnek opál álma alatt ebben a higgadt tiszta levegőben. De azért kívánnám ennek a mogyorófának, hogy július piros láng pillangói szálljak meg hirtelen, minden levelére külön-külön illanjon oda egy pillangó, két szárnyát felkapva s merőlegesen élbe tartva s úgy álljanak meg a leveleken. Ezt látni szép volna s úgy hiszem a mogyorófának is örömére szolgálna a piros vendégség. Egypár pillanatnyi hintálást tennének ezek a vízszintes levelek és aztán mereven állanák a piros pillangókat, úgy mint piros álmot. Alom, az is álom ottan az előtt a georginabokor előtt a fűvön, inkább álom szín, mint való szín, az a pirosodás, az ami olyan mintha piros szellő futna ott a földön. Az bokorfajta, nyári ciprusnak nevezik. Szárai kétszer oly hosszúak, mint a fűszálak, soványan és sűrűn és loppal vonul el ott és elmúlik a fű zöldje közt. A piros színnek egy aléló futama. A mögött, mint a vert vas oly sötéten, olyan formán fényesen és élesen látszanak ott a magos georginák levelei, nem moccannak és nem változnak, úgy állnak a szabad levegőn, vigyáznak a georgina virágokra, mert azok regényesek és ájulósak. Csodálnám, ha így szelecske híján is rándítanának egyet magukon azok a levelek és szokatlan hajbókot kezdenének maguktól, ugye? S hogy nem moccan egy levél vagy egy szál virág vagy egy fa, az is csodálatos, igen, ez mindig oly legyöngítően csodálatos, mint a csodálatosság. A georginák pirosak, kiszabott, jellemes pirosfejű virágok. Sárga a közepük, mintha piros arcukban a vágyuk sárga volna. Most a múlt pillanatban nem láttam a georginák közepében azt a sárgát. Most megint észrevettem. Már megint csak a pirosságot látom. Játszik a szemem. Hogy megy ez? A piros szín türannizálja nézésemet. Ingerel, azt akarja, hogy csak ővele foglalkozzam itten. A nyári ciprus futva fut a szemem előtt, oda kell nézzek! Az ecetfa is odahúzza magára a pillantásomat, már egy gondolattal előbb láttam mielőtt odanéztem. Az ecetfának a merőleges levelei a keresztbe lassan elhajló száron, azok mintha egyesével pirosra lennének pingálva s száradni lennének függesztve. Egymás mellett valami tíz levél tiszta piros, a többi levelek sárgásak, világos zöldek. Szép piros halak, egész laposra préselt valami finom halak jutottak eszembe. Mintha affélék lennének azok a megpirosított ecetfa-levelek. A fű közt egy néhány piros levél, lent van már az ecetfáról. Gondolatomon, érzésemen piros vörös borúlat jár. Nem akarom én ezt a pirosat, nem! Az az ég oda fent, az a minden reggel való ég, az az ég amit még csak láttam eddig az életben de nem beszéltem elő, az a mai ég a tegnap adott eső után mereng most, homályaival, homorúan, hangtalan szürke színeibe takarózva, selymet selyemmel takarva, kék, opál és enyhe kagyló-hajnalodással, nem tudom jelenteni hol merre, ott ni, meg ott arrább, odafent.