Suzanne Collins: Sunrise On The Reaping

Copyright © 2025 by Suzanne Collins

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Suzanne Collins: Sunrise On The Reaping

First published in the English language in the United States by Scholastic Press,
an imprint of Scholastic Inc., 2025

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 364 3 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Cover art by Tim O’Brien © 2025 Scholastic Inc.

A borítót tervezte: Elisabeth B. Parisi

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kővári Bettina, Balázs Piroska

Tördelés: KFBooks Design Stúdió

Műfaj: science fiction

Richard Registernek

„A propaganda merő hazugság, még akkor is, ha az ember történetesen igazat mond. Mégis úgy vélem, mindez mit se számít, ha legalább tudjuk, mit teszünk és főként hogy miért.”[1]

– GEORGE ORWELL

„Rossz szándékkal mondott igazság

Többet árt, mint bármely hazugság.”[2]

– WILLIAM BLAKE

„Akik filozófiai szemmel nézik az emberi dolgokat, mindig nagyon meglepődnek rajta, hogy a sokaság milyen könnyen engedi magát kormányozni a kevesek által, s hogy az emberek mennyire fenntartás nélkül vetik alá saját nézeteiket és szenvedélyeiket azokénak, akik uralkodnak felettük. Amikor megvizsgáljuk, hogyan történik e csoda, azt tapasztaljuk, hogy az erő mindig a kormányzottak oldalán lévén, a kormányzók semmi másra nem támaszkodhatnak, csupán a vélekedésre. A kormányzat tehát egyedül a vélekedésen alapul, s ez a tétel a legdespotikusabb kormányokra és diktatúrákra éppúgy érvényes, mint a legszabadabbakra és a legdemokratikusabbakra.”[3]

– DAVID HUME

„A nap holnap nem fog felkelni – ez a tétel semmivel sem kevésbé érthető és éppoly kevéssé tartalmaz ellentmondást, mint az az állítás, hogy fel fog kelni.”[4]

– DAVID HUME

I. RÉSZ
A SZÜLETÉSNAP

1.

– Boldog szülinapot, Haymitch!

Ha valaki aratásnapon születik, abban az a jó, hogy nem kell korán kelnie a születésnapján. Több előnye nincs is. A suliszünet kevéssé kárpótolja az embert a rettegésért, hogy kihúzhatják a nevét. És ha ezt meg is ússza, akkor sem lesz valami nagy kedve tortát enni, miután végignézte, hogy két gyereket elragadnak a Kapitóliumba, ahol lemészárolják őket. A másik oldalamra fordulok, és a fejemre húzom a takarót.

– Boldog születésnapot! – rázza meg a vállam tízéves öcsém, Sid. – Azt mondtad, legyek a kiskakasod. Azt mondtad, ki akarsz menni az erdőbe, amint felkel a nap.

Ez így igaz. Abban reménykedem, hogy még a szertartás előtt végzek a munkámmal, és a délutánomat annak a két dolognak szentelhetem, amit a legjobban szeretek a világon: a lustálkodásnak és a barátnőmnek, Lenore Dove-nak. Anya eléggé megnehezíti mindkettőt, rendszeresen értésemre adja ugyanis, hogy nem létezik számomra túl nehéz, túl mocskos vagy túl bonyolult feladat. Pedig még a legszegényebb emberek is össze tudnak kaparni egy kis aprót, hogy másokkal végeztessék az alja munkát. De mivel a mai nap kétszeresen is különleges, szerintem még anyám is engedékeny lesz velem, amennyiben a kötelező köröket letudom. Így már csak a Játékmesterek köphetnek bele a levesembe.

– Haymitch! – nyaggat Sid. – Mindjárt felkel a nap!

– Jól van, jól van. Kelek már én is.

Egyenesen legurulok a matracról a padlóra, és felveszem a rövidnadrágomat, ami az államilag kiutalt liszteszsákból készült. A fenekemet A KAPITÓLIUM JÓVOLTÁBÓL felirat díszíti. Anya semmit nem hagy kárba veszni. Fiatalon megözvegyült, apa meghalt bányatűzben; azóta mosásból tart el minket Siddel, illetve abból, hogy mindent hasznosít. A kemencében maradó fahamuból szappant főz. A tojáshéjat ledarálja, azzal javítja fel a földet. Ezt a rövidnadrágot egyszer majd felcsíkozza, és szőnyeget készít belőle.

Már felöltözve visszadobom Sidet az ágyába, azonnal befúrja magát a foltvarrott takaróba. A konyhában felkapok egy darab kukoricakenyeret, ez a születésnapi csemegém a morzsalékos, sötét izé helyett, ami a kapitóliumi lisztből készül. Anya odakint már szorgalmasan kavargatja a ruhákat a gőzölgő üstben egy bottal; izmai megfeszülnek, ahogy átfordít egy bányászoverallt. Még csak harmincöt éves, de az élet nehézségei máris ráncokat véstek az arcába, ahogyan az errefelé már csak lenni szokott.

Amikor meglát az ajtóban, megtörli a homlokát.

– Boldog tizenhatodikat! A tűzhelyen találsz egy kis mártást.

– Kösz, anya.

Megkeresem a lábast a szilvamártással, és merek egy kicsit a kenyeremre, mielőtt elindulok. A gyümölcsöt én találtam az erdőben a minap, de kellemes meglepetés, hogy forrón, megcukrozva ehetem.

– Ma fel kell tölteni a ciszternát – jegyzi meg anya, amikor elmegyek mellette.

A házunkban van vezetékes hideg víz, bár csak vékony sugárban jön a csapból, és egy örökkévalóság megtölteni a vödröt. A különleges esővizes hordónkért anya többet számít fel, mert puhábbá teszi a ruhákat, de általában sima kútvízzel mos. A ciszterna feltöltése a rengeteg szivattyúzással és vödörcipeléssel még Sid segítségével is legalább kétórás feladat.

– Nem lehetne holnap? – kérdezem.

– Fogytán a víz, és egy rakás szennyes vár rám.

– Akkor délután – válaszolom igyekezve leplezni frusztrációmat.

Ha az aratásnak egyig vége, és nem sorsolnak ki idén, akkor háromra végzek a vízzel, és még lesz időm találkozni Lenore Dove-val.

A Perem roskatag, szürke házai védelmező ködtakaróba burkolódznak. Megnyugtató látvány lenne, ha nem hallatszana innen-onnan alvó gyerekek kiáltása, akiket álmukban szörnyetegek üldöznek. Az elmúlt hetek során, ahogy egyre közelebb kerültünk az Ötvenedik Éhezők Viadalához, elszaporodtak az ilyen hangok, ahogy az én aggodalmas gondolataim is, bármennyire igyekeztem őket elnyomni. A Második Nagy Mészárlás. Kétszer annyi gyerek. De nincs értelme aggódni, győzködöm magam, úgysem érek el vele semmit. Mint két Éhezők Viadala egyben. Az aratást senki emberfia nem tudja befolyásolni, sem azt, ami utána következik. Ne is tápláljuk rémálmainkat. Ne adjuk meg magunkat a pániknak. Ne hódoljunk be a Kapitólium előtt. Már így is éppen eleget elvettek tőlünk.

Végigmegyek a kihalt salakos úton egészen a dombig, ahol a bányásztemető van. Hevenyészett fejfák és sírkövek sorakoznak a lankán. Látni mindenfélét az elhunyt nevével vésett kövektől a pattogzó festékű falécig. Apám a családi parcellában nyugszik. Az Abernathy-sírhelyen egyetlen mészkődarabbal kell beérnünk mindnyájunknak.

Miután gyorsan megbizonyosodom, hogy nem látnak – senki sem jár erre, főleg hajnalban –, kimászom a kerítésen a Tizenkettes Körzet mellett húzódó erdőbe, és nekivágok a túrának a szeszfőzdéhez. A lepárlás Hattie Meeney-vel rizikós vállalkozás, de a patkányöléshez és a latrinatakarításhoz képest fáklyásmenet. Hattie elvárja a kemény munkát, viszont ő maga is mindent belead, és bár rég elmúlt hatvan, többet elvégez, mint egy feleannyi idős. Elég sok a kulimunka nála. Tűzifagyűjtés, gabonahordás, a teli üvegek kiszállítása, az üresek összeszedése. Itt jövök én a képbe. Én vagyok Hattie segédje.

Megállok a depónak nevezett helyen: egy fűzfa lehajló ágai rejtette kopár folt. Hattie itt pakolja le a készleteket. Két tízkilós kukoricászsák vár rám, amit a két vállamra kapok.

Innen nagyjából félórányi gyaloglásra esik a lepárló, ahol Hattie éppen a cefrét kavarja egy üstben, a kis tűz maradványain.

Felém nyújtja a hosszú nyelű fakanalat.

– Akarod te kevergetni egy kicsit?

Ledobom a kukoricászsákokat a fészertető alá, ahol az utánpótlást tartjuk, és diadalmasan a magasba emelem a kanalat.

– Hűha, előléptetés!

Új fejlemény, hogy én kezelhetem a cefrét. Hattie talán apránként kitanít a szakmára, és idővel a társa lehetek. Ha ketten főznénk szeszt teljes munkaidőben, sokkal többet termelnénk, alkoholra pedig mindig nagyobb az igény, mint amekkorát Hattie ki tud elégíteni, még a kapitóliumi gabonából készült, könnyfacsaró cuccra is. Sőt, arra igazán, mivel elég olcsó, még a bányászok is megengedhetik maguknak. A jobb termékeket a szabályokat lazán értelmező katonák – mármint a Békeőrök – vásárolják fel, illetve a gazdagabb városi népek. A szeszfőzés azonban legalább tíz törvénybe ütközik, és elég lenne egy új Fő Békeőr – aki nem szereti az italt –, hogy a kalodában végezzük, vagy még rosszabb helyen. A bányászat kemény meló, de azért legalább nem akasztják fel az embert.

Hattie félliteres, fehérszesszel töltött palackokat pakol egy mohával bélelt kosárba, én leguggolok és szabályos időközönként megkeverem a cefrét. Amikor kicsit hűl, egy széles vödörbe öntöm, Hattie pedig élesztőt tesz hozzá. Aztán a fészerbe teszem a keveréket, hogy erjedésnek indulhasson. Hattie ma nem üzemelteti a lepárlót, mert nem akarja, hogy meglássák a füstöt, amennyiben eloszlana a köd. A helyi Békeőrök szemet hunynak ugyan a szeszfőzde és a Zugban lévő, feketepiacként működő régi raktár felett, de jogos az aggodalma, hogy kapitóliumi társaik esetleg kiszúrhatnak minket alacsonyan repülő, álcázott gépeikből. És ma palackokat sem fogunk csempészni, ezért azt a feladatot kapom, hogy aprítsak egy hétre elegendő tűzifát. Miután feltöltöm a színt, megkérdezem, mit kell még elvégezni, Hattie azonban csak a fejét rázza.

Azzal lopta be magát a szívembe, hogy időnként ad egy kis fizetéskiegészítést. Nem a bérem mellé, amit közvetlenül anyámnak számol le, hanem titokban csúsztat nekem valamit. Egy maréknyi morzsolt kukoricát, amit elvihetek Lenore Dove libáinak, egy csomag élesztőt, amit becserélhetek valamire a Zugban, ma pedig fél liter fehérszeszt, saját használatra. Foghíjasan rám vigyorog, és azt mondja:

– Boldog születésnapot, Haymitch! Azt hiszem, ha elég idős vagy megfőzni, akkor meginni is.

Egyet kell értenem, és bár nem vagyok piás, örülök a palacknak. Könnyen el tudom passzolni, vagy esetleg Lenore Dove nagybátyjának, Clerk Carmine-nak is ajándékozhatom, hogy jobb véleménnyel legyen rólam. Az ember azt hinné, egy mosónő fia minden szempontból feddhetetlennek számít, de mi, Abernathyk közismert lázadók voltunk annak idején, és a jelek szerint még mindig zendülők, félelemkeltők és lelketlen csábítók hírében állunk. Apám halála után olyan pletykák keringtek, hogy az a tűz nem is véletlenül keletkezett. Egyesek azt beszélik, a bánya elleni szabotázsakciójába halt bele, mások azt, hogy a kapitóliumi nagykutyák tették el láb alól a csapatát mint közismert bajkeverőket. Szóval talán a családom a probléma gyökere. Nem mintha Clerk Carmine kedvelné a Békeőröket, de ő kilógni sem szeret a sorból. Vagy talán csak az nem tetszik neki, hogy az unokahúga egy zugfőzdéssel lóg, ha jól is fizet a munka. Nos, bármi legyen az oka, ritkán futja tőle többre barátságtalan biccentésnél, és egyszer azt mondta Lenore Dove-nak, hogy az én fajtám korán hal, amit szerintem nem bóknak szánt.

Amikor hirtelen felindulásból átölelem, Hattie felsikkant.

– Jaj, ne már! Még mindig annak a covey lánynak csapod a szelet?

– Legalábbis igyekszem – felelem nevetve.

– Akkor menj, és idegesítsd őt. Én ma már nem veszem több hasznodat.

Ezzel egy kanálnyi morzsolt kukoricát nyom a markomba, és kiteszi a szűrömet. Zsebre vágom a terményt, és már útnak is indulok, mielőtt meggondolhatná magát a legjobb szülinapi ajándékomat illetően: váratlan szabadidő, amit a barátnőmmel tölthetek. Tudom, hogy haza kéne mennem feltölteni a ciszternát, de nem bírok ellenállni a lopott csókok csábításának. Születésnapom van, és a ciszterna kivételesen várhat egy kicsit.

Átszaladok az erdőn a Mezőig, a köd oszladozik. A legtöbb ember a szépségéért dicséri ezt a gyakori vendégünket, Lenore Dove viszont a bűnösök barátjának nevezi, mert elrejti őket a Békeőrök elől. Ő hajlamos sötéten látni a dolgokat, de ez talán nem is csoda, hiszen egy halott lányról nevezték el. Vagyis hát, félig egy Lenore nevű halott lányról, félig a szürke egyik árnyalatáról, amit a megismerkedésünk napján tudtam meg.

Azon az őszön történt, amikor tízéves voltam, és először bújtam át a körzetünket körülvevő kerítés alatt. Korábban a törvény és a vad ragadozók veszélye egyaránt eltántorított ettől – az utóbbiak ritkák ugyan, de léteznek. Végül Burdock barátom győzött meg, aki azt mondta, hogy ő rendszeresen kiszökik, és nincs ebben semmi, rengeteg almát szedhet odakint, aki tud fára mászni. Én már tudtam fára mászni, és gyáva nyúlnak éreztem volna magam, ha nem szököm ki.

– Eláruljak valamit? – kérdezte Burdock, miközben mélyebbre merészkedtünk az erdőben.

Felnézett az égre, és énekelni kezdett azon a gyönyörű hangján, ami magas és dallamos, mint egy felnőtt nőé, csak tisztább, nem olyan rekedtes. Egy pillanatra minden elnémult, vagy legalábbis úgy tűnt, mintha elnémulna, aztán viszont felkapták a melódiát az énekes poszáták. Azt tudtam, hogy más madarakat leutánoznak, olyat viszont még nem hallottam, hogy emberi hangon énekelnének. Lenyűgöző volt. Amíg egy alma egyenesen Burdock fejére nem esett, és belé nem fojtotta a szót.

– Ki óbégat a madaraimnak? – csattant fel egy kislány hangja.

A következő pillanatban már meg is láttuk őt, kábé hat méterrel a fejünk felett, ahol úgy heverészett egy ágon, mintha oda született volna. Csálé copfok, piszkos, csupasz láb; almát majszolt, és egy vékony vászonkötésű könyvet tartott a kezében.

Burdock oldalra billentette a fejét, és felnevetett.

– Hahó, kuzin! Te kijárhatsz ide egyedül? Mert nekem nem engedik.

– Akkor szerencsére nem láttalak.

– Én se téged. Ledobnál pár almát?

A lány erre felállt az ágon, és rugózni kezdett rajta, mire csak úgy zuhogott ránk a termés.

– Várj csak, van egy zsákom is az íjam mellett – szaladt el Burdock.

A kislány lemászott, és lehuppant a földre. Nem voltak unokatestvérek Burdock Everdeennel, de tudtam, hogy a barátomnak anyai ágon is akad pár távoli rokona. És ezt a gyereket mintha már az iskolában is láttam volna – elég zárkózott benyomást keltett, de nem ismertem annyira, hogy szóba elegyedjek vele. Ő sem sietett változtatni ezen; csak állt előttem, és némán méregetett, amíg meg nem törtem a csendet.

– Haymitch vagyok.

– Én pedig Lenore Dove.

– Dove, mint galamb?

– Nem. Dove, mint a szín.

– Az meg milyen szín?

– Galambszürke.

Ebbe kicsit beleszédültem, és azt hiszem, azóta sem tértem magamhoz. Lenore Dove nem sokkal később odaintett magához iskola után, és megmutatta a kifejezést egy szamárfüles értelmező szótárban. Galambszürke: a szürke meleg árnyalata, amibe egy kis lila vagy rózsaszín vegyül. Az ő színe. Az ő madara. Az ő neve.

Ezután feltűntek bizonyos dolgok rajta. Kopott kezeslábasaiból és blúzaiból időnként elővillant valamilyen élénkebb szín: egy világoskék zsebkendő kukucskált ki a zsebéből vagy egy málnarózsaszín szalag a mandzsettája alól. Mindig gyorsan befejezte a házi feladatot, de nem dicsekedett vele, csak kibámult az ablakon. Aztán észrevettem, hogy gyakran lopva mozognak az ujjai, mintha láthatatlan billentyűkön táncolnának. Dalokat játszanának. Ilyenkor a lábfeje is kicsusszant a cipőjéből, és harisnyás sarka némán ütötte a taktust a fapadlón. A többi covey-hez hasonlóan neki is a vérében volt a zene, de máshogyan. Őt nem annyira a fülbemászó dallamok érdekelték, mint inkább a veszélyes szavak. Azok a fajták, amelyek lázadó tettekhez vezetnek. Azok a fajták, amelyek miatt már kétszer letartóztatták. Akkor viszont még csak tizenkettő volt, úgyhogy el is engedték. Most már más lenne a helyzet.

A Mezőhöz érve átbújok a kerítés alatt, majd megállok, hogy kifújjam magam, és elgyönyörködjek Lenore Dove látványában, aki a kedvenc kövén üldögél. A régi billentyűs harmonika fölé hajol, a napfény megcsillan vöröses haján. Édes dallamot csalogat elő abból a kehes, vénséges hangszerből a fűben legelésző tucatnyi libának, és olyan lágy, túlvilági hangon énekel mellé, akár a holdfény.

Felakasztják a férfit, és megvesszőzik a nőt,
Aki libát lop a rétről,
De szabadon hagyják a jóval nagyobb bűnözőt,
Ki a rétet lopja el a liba mellől.

Ritka élmény hallani, hogy dalol, mert mások előtt nem szokott. A covey-kra ez nem jellemző. A bácsikái inkább zenészek, mint énekesek, csak hangszeren játszanak, és hagyják, hogy a közönség énekeljen, amennyiben arra szottyan kedve. Lenore Dove viszont egyszerűen nem szeret mások előtt énekelni. Azt mondja, lámpaláza lesz tőle. Összeszorul a torka.

Clerk Carmine és a másik nagybátyja, Tam Amber neveli, mivel az anyja belehalt a szülésbe, az apja kiléte pedig rejtély. A bácsikái nem vérrokonai, mert Lenore Dove vezetékneve Baird, de a covey-k mindig gondoskodnak egymásról. Megállapodtak a polgármesterrel, mivel ő az egyetlen a Tizenkettes Körzetben, akinek igazi pianínója van; Lenore Dove nála gyakorolhat, ha cserébe hajlandó nagyobb vacsorákon vagy összejöveteleken is játszani. Olyankor a kifakult zöld ruháját viseli, hajában elefántcsontszínű szalaggal, narancssárgára festett ajkakkal. Amikor a családja fizetős előadást tart a tizenkettedik körzetieknek, ő azzal a hangszerrel lép fel, amin most is játszik, hangládának hívja.

A törvény azt mondja, vezekeljünk,
Ha elvesszük azt, ami nem a miénk,
De a nagyurak haja szála se görbül,
Ha elveszik azt, ami a tiéd és az enyém.

Ezt a dalt nem szabad a polgármester házában előadnia, de az egész körzetben sem. Fennállna a veszély, hogy megtanulják a szövegét, és bajt kevernek vele. Ez a nóta a bácsikái szerint túl lázadó. És azt kell mondanom, egyetértek Clerk Carmine-nal és Tam Amberrel. Mi értelme lenne a bajt keresni? Az anélkül is csőstül jön, hogy az ember elébe menne.

A szegények és balsorsúak nem menekülhetnek,
Ha a törvényt néhanap megszegik.
Ez szabály, de azokat el kell viselniük,
Akik a törvényt megszövegezik.

Végignézek a Mezőn. Eléggé elszigetelt hely, de pontosan tudjuk, hogy mindennek füle van.

A törvény bezáratja a férfit és a nőt,
Ha libát lopnak a rétről.
Mégsem lesz addig liba a réten,
Amíg vissza nem lopjuk őket szépen.

Lenore Dove egyszer elmagyarázta, hogy a köztér olyan hely, amit mindenki használhat. A Békeőrök időnként minden ok nélkül elkergetik őt a Mezőről, a libáival együtt. Szerinte ez csak csepp az igazságtalanság tengerében. Néha aggódom miatta, pedig én Abernathy vagyok.

– Boldog születésnapot! – szólal meg, miután egy kis szünetet tartunk, hogy levegőhöz jussunk. – Azt hittem, csak utána találkozunk.

Az aratásra gondol, de arról nem akarok beszélni.

– Hattie korábban elengedett – magyarázom. – És adott egy ilyet… ajándékba a nagy napra – veszem elő az üveget.

– Hát, azt nem lesz nehéz eladni. Különösen ma. – A szilvesztert leszámítva ilyenkor részegednek le a legtöbben. – Négy gyerek… Ennyi családot tönkretenni!

Ezek szerint mégiscsak beszélünk róla.

– Minden rendben lesz – válaszolom, de üresen csengenek a szavaim.

– Ezt igazából te sem hiszed el, ugye?

– Lehet. De igyekszem elhinni. Mert aratás mindenképpen lesz, akármit is hiszek. Éppen olyan biztos, mint az, hogy a nap holnap is felkel.

Lenore Dove a szemöldökét ráncolja.

– Nos, nincs bizonyítékunk, hogy felkel. Nem várhatod, hogy minden mindig úgy lesz a jövőben is, ahogyan a múltban volt. Ez logikai hiba lenne.

– Tényleg? – kérdezem. – Csak mert az emberek erre szokták alapozni az életüket.

– És részben ez a mi nagy bajunk. Hogy azt gondoljuk, a dolgok elkerülhetetlenek. Nem hisszük, hogy lehetséges a változás.

– Igazad lehet. Én akkor sem tudom elképzelni, hogy a nap ne kelne fel holnap.

Lenore Dove két szemöldöke között megjelenik egy függőleges ránc, miközben a válaszát fogalmazza.

– Te el tudnád képzelni, hogy egy aratás nélküli világban kel fel?

– A születésnapomon semmiképpen. Akkor még soha nem maradt el az aratás.

Megpróbálom elterelni a figyelmét egy csókkal, de már elszánta magát, hogy megérteti velem az álláspontját.

– Nem, figyelj – magyarázza hevesen. – Gondolj csak bele. Te azt mondod: „Ma van a születésnapom, és ma aratás van. Tavaly szintén aratás volt a születésnapomon. Úgyhogy minden évben aratás lesz a születésnapomon.” Viszont nem tudhatod. Úgy értem, ötven évvel ezelőtt még nem is létezett az aratás. Egyetlen jó okot mondj, hogy miért kell megtörténnie, csak mert születésnapod van.

Ahhoz képest, hogy másokkal milyen csendes, négyszemközt nagyon ki tudja nyitni a száját. Néha nehéz lépést tartani vele. Lenore Dove mindig türelmesen magyaráz, soha nem fensőbbségesen, de lehet, hogy túl okos hozzám. Mert bár elég jól hangzik egy aratás nélküli világ, én egyszerűen nem tudom elképzelni. A Kapitóliumnál van minden hatalom, és ennyi.

– Nem azt mondtam, hogy csak mert születésnapom van. Azt mondtam…

Mit is mondtam? Már nem is emlékszem.

– Bocs, nem tudlak követni.

Megnyúlik az arca.

– Nem, én kérek bocsánatot. Tényleg születésnapod van, erre itt hadoválok, nem is tudom, miről.

Ezzel benyúl a zsebébe, és apró, galambszürke vászonba tekert csomagot vesz elő, a szemével megegyező szürkészöld árnyalatú szalaggal átkötve.

– Boldog születésnapot! Ezt Tam Amber készítette. A fémet tojásokért szereztem, és én segítettem megtervezni.

Amellett, hogy eszelősen jól mandolinozik, Tam Amber a legjobb kovácsmester a Tizenkettes Körzetben. Mindenki hozzá fordul, aki valami új szerkentyűt akar csináltatni, vagy a régi gépei alkatrészét pótolni. Burdock úgy őrizgeti a tőle származó tucatnyi nyílhegyét, mintha aranyból lennének, és pár olyan gazdagabb ember is akad a városban, akinek tényleg aranyból vagy ezüstből készített ékszert, régi családi kincsek beolvasztott anyagából. El sem tudom képzelni, hogy nekem mit alkothatott, de lelkesen bontogatom a masnit.

Amikor a tenyerembe csusszan az ajándék, fel sem fogom, mi az. Egy vékony, C alakú fémdarab. Az ujjaim ösztönösen rásimulnak ívelt hátára, miközben a nyílásánál szembenéző állatokat figyelem. A kígyófej egy hosszú nyakú madár csőrére sziszeg. A tenyeremen tartva látom, hogy zománcos pikkelyeik és tollaik végigfutnak a fémen, a közepén összeolvadva, és egymástól megkülönböztethetetlenné válva. Két kis karikát is forrasztottak a darabra, egyet-egyet a két állatfej mögé. Talán láncot lehet beléjük fűzni?

– Gyönyörű – mondom. – Nyakban kell viselni, ugye?

– Nos, tudod, én azt szeretem, ha valami nemcsak szép, hanem hasznos is – válaszolja Lenore Dove rejtélyesen várva, hogy magamtól jöjjek rá a megoldásra.

Megfordítom az ajándékot, majd ismét rámarkolok a C-re, ezúttal az állatok fejét is eltakarva az ujjaimmal. Ekkor veszem észre, hogy mire szolgál. Az a sima acélperem nem csupán dísz.

– Kovához való tűzacél – vonom le a következtetést.

– Pontosan! Csak nem feltétlenül kell hozzá kova. Bármilyen szikrát adó kővel működik, például kvarccal is.

Otthon csak egy kopott, régi tűzacélunk van, anyai ágon öröklődik nemzedékről nemzedékre. Csúnya és tompa. Anya addig gyakoroltatta velem a használatát a hosszú téli estéken, amíg megbízhatóan tüzet nem tudtam csiholni vele, hogy ne kelljen gyufára pazarolnunk a pénzt. Ki a kicsit nem becsüli, a nagyot nem érdemli.

Végighúzom az ujjam a szépen megmunkált tollas nyakon.

– Nem akarnám tönkretenni.

– Nem is tudnád. Erre készült – érinti meg Lenore Dove a kígyó fejét, majd a madárét is. – Elég nehéz lenne összetörni kettőjüket. Túlélő típusok.

– Imádom – csókolom meg hosszan és gyengéden. – Téged meg úgy szeretlek, mint a futótűz.

A futótűz a covey-k szavajárása, de ez a mondás kettőnké. Lenore Dove általában elmosolyodik, ha meghallja, most azonban halálkomoly marad az arca.

– Én is téged.

Addig csókolózunk, amíg sós ízt nem érzek. Nem kell rákérdeznem, mi baj.

– Figyelj, nem lesz semmi baj – próbálom megnyugtatni. – Minden rendben lesz.

Bólint, de tovább ömlik a könnye.

– Lenore Dove, a mai napot is túl fogjuk élni, ahogy a tavalyit is túléltük, és az azelőttit is, és végül elfelejtjük az egészet.

– De igazából nem fogjuk – válaszolja keserűen. – Ahogy senki más sem a Tizenkettesben. A Kapitólium tesz róla, hogy az Éhezők Viadala beégjen az agyunkba. – Megkocogtatja a palackot. – Azt hiszem, Hattie választotta a legjobb szakmát. Segít másoknak felejteni.

– Lenore Dove! – Clerk Carmine nem kiabál ugyan, a hangja mégis messzire elér. A Mező szélén áll, öklét agyonfoltozott overallja zsebében tartva. Hegedűs, tehát vigyáz a kezére. – Ideje készülődnöd.

– Jövök – törölgeti a szemét Lenore Dove.

Clerk Carmine nem tesz megjegyzést a lelkiállapotára, csak egy pillantással jelzi, hogy engem hibáztat érte, majd sarkon fordul. Nem szentelt nekem különösebb figyelmet, amíg komolyra nem fordultak köztünk a dolgok Lenore-ral. Azóta viszont semmit nem tudok jól csinálni a szemében. Egyszer azt mondtam Lenore Dove-nak, hogy szerintem egyszerűen csak gyűlöli a szerelmet. Lenore Dove akkor súgta meg, hogy Clerk Carmine vagy harminc éve együtt van azzal a városi fickóval, aki a kitört ablaküvegeket szokta kicserélni. Titokban kell tartaniuk, mert aki másképp szeret, azt zaklatják a Békeőrök, kirúgják a munkahelyéről, sőt akár le is tartóztatják. A megpróbáltatásaiból kiindulva azt hinné az ember, Clerk Carmine lelkesen kiáll a szerelmünk mellett – én mindenképpen támogatom az övét –, de láthatóan azon az állásponton van, hogy Lenore Dove jobbat érdemel.

Lenore Dove rosszul viseli, hogy nem szívleljük egymást, így csak annyit válaszolok:

– Tisztán látszik, hogy kezd megkedvelni. – Ezzel sikerül megnevettetnem, ami megtöri a rossz hangulatot. – Utána átmehetek. Lesz pár elintéznivalóm, de háromra végzek. Kimegyünk az erdőbe, jó?

– Kimegyünk az erdőbe – nyomatékosítja a szavakat Lenore Dove egy csókkal.

Hazaérve fordulok egyet a hideg vizes vödörrel, és felhúzom a nadrágot, amiben az apám nősült, aztán az inget, amit anyám öltögetett össze zsebkendőkből. A kapitóliumi boltban vette, ahová a bányászok jártak. Az embernek legalább a látszatra muszáj adnia aratásnapon. Aki rongyosan jelenik meg, azt megverik a Békeőrök, vagy letartóztatják a szüleit, mert ez tiszteletlenségnek számít a Kapitólium háborús áldozataival szemben. Az mindegy, hogy közülünk is éppen elég sok áldozatot szedett a háború.

Anya is átadja a születésnapi ajándékaimat: egy évre elegendő liszteszsák nadrágot és egy vadonatúj zsebkést, azzal a szigorú utasítással, hogy nem használhatom bumburnyákolásra, sem más késes játékokra. Sid egy barna papírba csomagolt kovakövet nyom a kezembe mondván: „A Békeőrök bázisa melletti murvás úton találtam. Lenore Dove azt mondta, szükséged lesz rá.” Előveszem a tűzacélomat, és kipróbálom. Gyönyörű szikrákat csiholok vele. És bár anyának nem a szíve csücske Lenore, aki túl sok időmet kisajátítja, az acél tetszik neki annyira, hogy egy bőr cipőfűzőn a nyakamba akassza, amit előtte áthúzott a fémgyűrűkön.

– Csuda csinos ez a tűzcsiholó – jegyzi meg Sid, és vágyakozva megérinti a madarat.

– Mi lenne, ha este megtanítanálak, hogyan kell használni? – ajánlom fel.

Az ígéretre, hogy felnőtt dolgokat fogunk csinálni, illetve a ki nem mondott esküre, hogy nem fognak elvinni, felcsillan a szeme.

– Tényleg?

– Tényleg! – borzolom össze a haját. Göndör fürtjei ezerfelé szaladnak.

– Hagyd abba! – nevet fel félretolva a kezem. – Most fésülködhetek megint!

– Akkor láss neki! – vágom rá.

Sid elszalad, én pedig becsúsztatom a tűzacélt a gallérom alá, mert nem állok még készen arra, hogy megosszam a világgal. Az aratás napján semmiképpen.

Maradt még pár szabad percem, elindulok a városba üzletelni. A levegő elnehezedett és egészen mozdulatlanná vált, vihart ígérve. A teret meglátva összeszorul a gyomrom. Mindent teliplakátoltak, és alaposan felfegyverzett Békeőrök nyüzsögnek fehér egyenruhában. A legújabb tematika a „Nincs béke”, a szlogenek csak úgy zúdulnak az ember nyakába százfelől. HA NINCS BÉKE, NINCS KENYÉR! HA NINCS BÉKE, NINCS BIZTONSÁG! És persze: HA NINCSENEK BÉKEŐRÖK, NINCS BÉKE! HA NINCS KAPITÓLIUM, NINCS BÉKE! Az ideiglenes színpad mögött, az Igazságügy épülete előtt egy hatalmas molinó lóg, rajta Snow elnök arca és a felirat: PANEM 1. SZÁMÚ BÉKEŐRE.

A tér másik oldalán Békeőrök ellenőrzik az aratás résztvevőit. Mivel még elég rövid a sor, én is odamegyek, hogy túlessek rajta. A nő nem néz a szemembe, mintha még maradt volna benne egy kis szégyenérzet. Vagy csak nem érdekli az egész.

A patika kirakatában Panem zászlaja lóg, ami dühítő, de ott kapom a legtöbbet a fehérszeszért. Amint belépek, megfacsarja az orromat az átható vegyszerszag. Emellett kontrasztosan enyhe és édes illatot is érzek egy korsó felől, amelyben kamillavirág várja, hogy tea és orvosság váljon belőle. Tudom, hogy Burdock szedte az erdőben. Az utóbbi időben gyógynövény-forgalmazással egészíti ki vadhúsból származó bevételét.

Az üzlet üres, az évfolyamtársamat, Asterid Marchot leszámítva, aki üvegcséket igazgat egy polcon, a pult mögött. Hosszú, szőke hajfonata a hátára simul, de a párás időben kiszökött pár apró tincs tökéletes arca körül. Asterid a város szépe, és tizenkettes körzeti mércével mérve még gazdag is. Régebben ferde szemmel néztem rá ezért, de egyik éjjel megjelent a Peremben, teljesen egyedül, hogy ellássa a szomszédasszonyunkat, akit megkorbácsoltak, amiért visszaszólt egy Békeőrnek. Hozott kenőcsöt, amit ő maga kevert ki, majd csendben távozott, a fizetséget szóba sem hozva. Azóta mindenki hozzá fordul, ha a szerettei hasonló helyzetbe kerülnek. Azt hiszem, Asteridben több mélység van, mint a sznob barátait ismerve képzelné az ember. Egyébként is, Burdock megőrül érte, ezért igyekszem kedves lenni vele, bár a barátomnak nagyjából annyi esélye van nála, mint egy fecsegőposzátának egy hattyúnál. A városi lányok nem peremi fiúkhoz szoktak hozzámenni, hacsak nem üt ki valami balul.

– Hahó. Fel tudod ezt használni? – teszem le a fehérszeszt a pultra. – Köhögés elleni szirupba, vagy ilyesmi?

– Biztosan találok neki helyet.

Asterid tisztességes árat ajánl, amit még egy szál kamillával is kiegészít. – A mai napra. Azt mondják, szerencsét hoz.

A gomblyukamba tűzöm a virágot.

– Ki mondja? Burdock?

Kicsit elpirul, és felmerül bennem a gyanú, hogy talán tévedtem a barátom esélyeit illetően.

– Talán. Nem emlékszem pontosan.

– Nos, ma mindnyájunkra ráfér egy kis szerencse – pillantok a kirakatban lévő zászlóra.

Asterid lehalkítja a hangját.

– Nem mi akartuk kirakni. A Békeőrök ragaszkodtak hozzá.

Különben mit csinálnak? Letartóztatják Marchékat? Felforgatják az üzletet? Bezáratják a patikát? Elszégyellem magam, amiért korábban elítéltem őket.

– Akkor nincs választásom – biccentek a kamilla felé. – Te is vegyél magadhoz egy szálat, jó?

Asterid szomorúan rám mosolyog, és bólint.

Átmegyek a szomszédba, Donnerék édességboltjába, és veszek egy kis fehér papírzacskónyi színes zselécukrot – Lenore Dove kedvencét –, amin majd később megosztozhatunk. Ő szivárványzselének nevezi ezt az édességet, és esküszik, hogy meg tudja különböztetni az ízüket, noha teljesen egyformák. Merrilee Donner, aki szintén évfolyamtársam, kifogástalanul vasalt rózsaszín ruhában vár az üzletben, homokszőke hajában ugyanolyan színű szalaggal. Donneréket aztán nem érheti vád, hogy nem csípik ki magukat kellőképp a nagy napra. Szerencse, hogy Asterid készpénzt adott, mert ők nem fogadják el azt a váltót, amiben a Kapitólium bányászai kapják a bérüket. A váltó hivatalosan csak a Kapitólium boltjában érvényes, de számos kereskedő átveszi a városban, és anyámat gyakran ezzel fizetik ki a mosásért.

Az üzletből kilépve halványan elmosolyodom Donnerék csinos kis cukorkáscímkéje láttán, mert eszembe juttatja, hogy találkozom Lenore Dove-val az erdőben. Aztán észreveszem, hogy eljött az idő. A színpad két oldalán lévő hatalmas képernyők életre keltek, és az Éhezők Viadala tiszteletére megjelent rajtuk a lobogó. Ötvenvalahány évvel ezelőtt a körzetek fellázadtak a Kapitólium elnyomása ellen, és véres polgárháború tört ki Panemben. Mi veszítettünk, és büntetésként július 4-én az összes körzetnek küldenie kell egy-egy fiút és lányt, tizenkét és tizennyolc év közöttieket, hogy életre-halálra megküzdjenek egymással az arénában. Az utolsó életben maradót győztesnek nyilvánítják.

Az aratás az az esemény, ahol kisorsolják a kiválasztottak nevét az Éhezők Viadalára. Két területet kerítettek el a színpad előtt jól látható narancssárga kötelekkel, egyet a fiúknak és egyet a lányoknak. Általában a tizenkét évesek sorakoznak elöl, mögöttük pedig az egyre idősebbek, a leghátul álló tizennyolc évesekig. Az egész körzetnek kötelező részt vennie az eseményen, de tudom, hogy anya a legutolsó pillanatig otthon fogja tartani Sidet, ezért nem is keresem őket a tekintetemmel. Mivel Lenore Dove-ot sehol nem látom, elindulok arrafelé, ahol a tizennégy-tizenhat éves fiúk várakoznak, és közben az esélyeimet latolgatom.

Ma húsz papírfecnin szerepel az én nevem az aratáson. Minden gyerek automatikusan kap egyet évente, de nekem hárommal több van, mivel mindig három tesszerát igénylek azért, hogy enni tudjunk a családommal. Egy tesszera egy fémtartálynyi olajat és egy – A KAPITÓLIUM JÓVOLTÁBÓL feliratú – zsák lisztet jelent egy ember számára, amit havonta egyszer át lehet venni az Igazságügy épületében. Minden egyes fejadagért még egy cetlit kap az ember az éves aratáson. A cetlik száma megmarad, és összeadódik. Évente négy cetli, öt éven át – így lett nekem húsz. És, hogy még nehezebb legyen az egész, mivel idén van a második Negyedszázad, vagyis az Éhezők Viadalának ötvenedik évfordulója, az összes körzetnek kétszer annyi gyereket kell küldenie. Úgy számolom, az én esetemre vetítve ez olyan, mintha negyven cetlim lenne egy normál évben. És nagyon nem tetszenek az esélyeim.

A tömeg egyre sűrűbb, de még így is látom, hogy az egyik kisgyerek a könnyeivel küszködik a tizenkét évesek első sorában. Két év múlva Sid is ott lesz. Kíváncsi vagyok, vajon én ülök-e le vele előtte, vagy anya, hogy elmagyarázzuk, hogyan kell viselkednie az aratáson. Szépen fel kell öltöznie, csukva kell tartania a száját, és nem szabad bajt csinálnia. Még azt is a lehető legbátrabban kell tudomásul vennie, ha megtörténik az elképzelhetetlen, és az ő nevét húzzák ki. Ebben az esetben is fel kell mennie a színpadra, mert hasztalan lenne az ellenállás; a Békeőrök mindenképpen felvonszolják, akárhogy sikoltozik vagy kapálózik, szóval legalább a méltóságát őrizze meg. És egy percre se feledje, hogy történjék bármi, a családja mindig szeretni fogja, és mindig büszke lesz rá.

És ha Sid azt kérdezi: „De miért kell ezt megcsinálnom?”, arra csak annyit tudunk majd válaszolni: „Mert ez a szokás.”

Lenore Dove utálná ezt a választ. Mégis ez az igazság.

– Boldog születésnapot! – böki meg valaki a vállam, akiről kiderül, hogy Burdock, kopott öltönyben és barátunk, Blair társaságában, aki három számmal nagyobb fehér inget örökölt a bátyjától.

Blair a mellkasomhoz vág egy zacskó pirított földimogyorót, a Kapitólium vegyesboltjából.

– És teljesüljön az összes kívánságod!

– Köszönöm – vágom zsebre a mogyorót és a zselécukrot is. – Igazán nem kellett volna kiöltöznötök a kedvemért.

– Nos, különlegessé akartuk tenni neked ezt a napot – válaszolja Blair. – De hogy lehet bárki olyan idióta, hogy pont aratásnapon születik?

– Van, aki szereti a kihívásokat – válaszolja Burdock elismerően.

– Én csak abból tudok dolgozni, amit osztottak nekem. De ismeritek a mondást: egyesek hazárdjátékban, mások a szerelemben szerencsések. – Megigazgatom a kamillát a gomblyukamban. – Hé, nézd, mit kaptam a barátnődtől, Burdie!

A figyelmünk ezzel a lányok kordonjára terelődik, ahol Asterid éppen Merrileevel és egypetéjű ikertestvérével, Maysileevel beszélget, a város legbeképzeltebb lányával.

– A barátai tudnak rólad, Everdeen? – kérdezi Blair.

– Nincs mit tudniuk – vigyorodik el Burdock. – Legalábbis egyelőre.

A hangosítás recsegve életre kell, amitől mindhárman elkomorodunk. Ebben a pillanatban látom meg Lenore Dove-ot, kikerül egy Békeőrt, és bepréseli magát a lányok karámjába. Gyönyörű a fodros, almapiros ruhájában, amiben néha fel is szokott lépni, a Tam Amber-féle acélfésűkkel hátrafogott hajával. Gyönyörű, és elég komor.

A téren felbömböl a himnusz, felvételről, olyan hangosan, hogy összekoccannak tőle a fogaim.

Panem ékköve,
hatalmas város…

Elvileg nekünk is énekelnünk kellene, de csak motyogunk magunk elé. Egyedül arra figyelünk, hogy megfelelő ritmusra mozogjon a szánk. A képernyőkön a Kapitólium hatalmának szimbólumai jelennek meg: menetelő Békeőrök seregei, légiflották, a Kapitólium széles sugárútjain az elnöki palota elé vonuló parádézó tankok. Minden tiszta, drága és halálos.

Amikor a himnusz véget ér, Allister polgármester foglalja el a színpadot, hogy felolvassa a Hazaárulók békeszerződését, ami gyakorlatilag a háborús megadási feltételek foglalata. Az elöljáró nagyon igyekszik semleges hangot megütni, mégis úgy sugárzik belőle a rosszallás, hogy biztosra vehető, hamarosan lecserélik. A rendes polgármestereket mindig le szokták.

Azután a Kapitólium képviselője, Drusilla Sickle következik, egy műanyag arcú nő. Minden évben ő kíséri el a kiválasztottakat az Éhezők Viadalára. Fogalmam sincs, hány éves, de már az első Nagy Mészárlás óta jár a Tizenkettes Körzetbe. Talán Hattie korosztálya lehet? Nehéz megállapítani, mert egy sor puccos rajzszögszerűség keretezi az arcát, amelyek hátrahúzva rögzítik a bőrét. Tavaly mindegyiket egy-egy apró körfűrészpenge díszítette. Idén a jelek szerint az 50-es szám a tematika. Ami az öltözékét illeti, egyértelműen az volt a célja, hogy valamiképp összhangba hozzon két különböző divatirányzatot, a militaryt és a vagány csajt, és ennek az eredményét láthatjuk most citromsárga katonai zakója, azonos színű combcsizmája és magas, átlátszó plexikarimájú cilindere által képviselve. A cilinder tetejéből madártollak lógnak le, amitől úgy néz ki, mint egy eszelős nárcisz. Mégse nevet rajta senki, mert ő testesíti meg a szemünkben a gonoszt.

Két Békeőr teszi le a két hatalmas üveggömböt a pódium két oldalára a sorsoláson részt vevők nevével.

– Hölgyeké az elsőbbség – mondja Drusilla, majd benyúl a jobb oldali gömbbe, és kihúz egy papírfecnit.

– És a szerencsés lány… – Kis hatásszünetet tart az ujjai között forgatva a cetlit, és gúnyosan vigyorog, mielőtt megadná a kegyelemdöfést. – Louella McCoy!

Görcsbe rándul a gyomrom. Louella három házra lakik tőlünk, és nem láttam még okosabb, talpraesettebb tizenhárom évest. Dühös morajlás fut végig a tömegen, érzem, hogy Blair és Burdock teste megfeszül mellettem, miközben Louella felmegy a lépcsőn a színpadra, két copfját hátradobva, dacos tekintettel igyekezve, hogy minél keményebbnek tűnjön.

– És idén a második hely is a hölgyeké! Louella párja… – Drusilla beletúr a gömbbe, és még egy nevet halász ki. – Maysilee Donner!

A tekintetem megkeresi Lenore Dove-ét, és csak arra tudok gondolni, hogy nem te vagy az. Legalább egy évre biztonságba kerültél.

A tömeg ismét felhördül, ezúttal inkább meglepetten, mint dühösen, mert Maysilee született városi lány, és rendkívül előkelő. Donnerék kereskedők, és a körzet lakói úgy sejtik, Maysilee apja követi majd Allistert a polgármesteri székben. A városi gyerekekből ritkán lesznek kiválasztottak, mivel nekik általában nem kell extra tesszerákat vásárolniuk pluszcetlikért, mint a Peremben élőknek.

A lányok között Maysilee Asterid kezét szorongatja, a zokogó Merrilee pedig szorosan átöleli. A három szőke fej összeborul. Azután Maysilee óvatosan kibontakozik a két lány karjai közül, és lesimítja a ruháját, ami ugyanolyan, mint az ikertestvére rózsaszín öltözéke, csak levendulalilában. Maysilee mindig is fenn hordta az orrát, de most annyira felszegi az állát, hogy szinte az eget súrolja vele, amint fellép a színpadra.

A fiúk következnek. Megacélozom a lelkem, és felkészülök a legrosszabbra, amikor Drusilla újabb cetlit húz a bal oldali gömbből.

– És az első úriember, aki elkíséri majd a hölgyeket… Wyatt Callow!

Egy ideje már nem láttam Wyatt Callow-t az iskolában, ami valószínűleg azt jelenti, hogy betöltötte a tizennyolcat, és a bányába ment dolgozni. Nem ismerem túl jól. A Perem másik oldalán él, és eléggé magának való. Utálom magam azért, hogy megkönnyebbülést érzek végignézve, ahogy a színpad felé halad. Kimért léptei és üres arckifejezése semmit nem árul el. Azért sajnálom is. Wyattnek már nem lehet messze a tizenkilencedik születésnapja, ami nagy szó a körzetekben, mert akkor öregszik ki az ember az aratásból.

Drusilla keze visszacsúszik a gömbbe, és túl valószínűtlennek érzem a reményt, hogy Lenore Dove és én is megússzuk ezt a borzalmat. Hogy pár órán belül mindketten messze járunk már ettől a tértől, és egymás karjában pihegünk az erdő hűvös árnyékában. Mély levegőt veszek, és felkészülök a halálos ítéletemre.

Drusilla az utolsó névre pillantott.

– És a kettes számú fiú… Woodbine Chance!

Akaratlanul is kiszökik a számon a levegő, és ugyanezt a hangot adja ki több fiú körülöttem. Lenore Dove átnéz rám, és mosolyogni próbál, de a figyelme akaratlanul is a legfrissebb áldozatra terelődik.

Woodbine a legfiatalabb és legjóképűbb az őrült Chance fiúk közül. Annyira begolyóznak az italtól, hogy Hattie nem hajlandó fehérszeszt eladni nekik, mert attól fél, a nyakára viszik a Békeőröket, ezért Chance-ék kénytelenek a vén Bascom Pie-tól vásárolni az alkoholt, akinek nincsenek skrupulusai, és akárkinek elad egy kis özvegycsinálót, aki megfizeti. Ha Abernathyékról elmondható, hogy némi alkoholszag lengi körbe őket, hát Chance-ék valósággal bűzlenek, és a családjuk több tagja végezte kötélen, mint azt fel tudnám sorolni. Azt beszélik, Lenore Dove apja talán közülük való lehetett. Mindenesetre Chance-ék igencsak kedvelik, még ha a pletyka nem is nyert hivatalos megerősítést. Szóval így vagy úgy, de van némi kapcsolat közöttük, amit Clerk Carmine hevesen tagad.

Pontosan látom a pár sorral előttem álló Woodbine-t a fenti képernyőkön. Úgy tesz, mintha követni készülne Wyattet, de szürke szeme egyszer csak harciasan felvillan, a teste megpördül, és az egyik sikátor felé vetődik. A rokonai kiabálva biztatják, testük ösztönösen elállja a Békeőrök útját. Amikor már éppen kezdem elhinni, hogy tényleg sikerül elmenekülnie – az összes Chance kölyök úgy fut, mint az olajozott istennyila –, lövés dördül az Igazságügy épületének tetején, és Woodbine tarkója szétloccsan.

2.

A képernyők egy pillanatra elsötétülnek, majd ismét megjelenik a lobogó. Egyértelmű, hogy nem akarják, az ország többi része is tanúja legyen annak, milyen káosz alakult ki itt, a Tizenkettes Körzetben.

A tér felbolydul; néhányan a mellékutcák felé veszik az irányt, mások Woodbine-t célozzák meg, holott rajta már nem lehet segíteni. A Békeőrök folyamatosan tüzelnek, leginkább figyelmeztető lövéseket adnak le, de pár balszerencsést el is találnak a tömeg szélén. Nem tudom, merre induljak. Sidet és anyát keressem meg? Vagy Lenore Dove-ot menekítsem ki a térről? Esetleg egyszerűen vonuljak fedezékbe?

– Ki tette ezt? Ki tette ezt? – követel magyarázatot Drusilla.

Egy döbbent fiatal Békeőrt letaszítanak az Igazságügy épületének tetejéről.

– Te félkegyelmű! – szidalmazza Drusilla odalentről. – Nem tudtad volna megvárni, amíg beér a sikátorba? Most nézd meg ezt a mocskot!

Nos, tényleg elég mocskosan lett elintézve a dolog. Megpillantom anyát és Sidet a tömeg szélén, és teszek egy lépést feléjük, de ekkor egy durva férfihang dörren a hangszórókból.

– Le a földre! Mindenki a földre! Most azonnal!

Automatikusan térdre rogyok, és felveszem a megfelelő testhelyzetet: a kezemet összekulcsolom a tarkómon, a homlokomat a tér kormos köveihez nyomom. A szemem sarkából látom, hogy szinte mindenki így tesz, Otho Mellarkot kivéve, akinek a családja a pékséget üzemelteti. A nagydarab fickó most teljesen ledöbbent, húsos keze bénultan lóg az oldala mellett, lába előre-hátra csoszog, és úgy látom, szőke haja valaki másnak a vérétől vöröslik. Burdock keményen odacsap hátulról a térdhajlatára, amitől a földre rogy, és kikerül a tűzvonalból.

Drusilla véletlenül bekapcsolva maradt mikrofonja körbelövi a hangját a téren; a meghatározhatatlan korú nő a csapatával üvöltözik.

– Öt percünk van! Öt perc késleltetés után ki kell kapcsolnunk az élő adást! Tüntessetek el mindenkit, aki véres!

Csak ekkor tudom meg, hogy az aratás közvetítésekor nem minden megy élőben. Az ötpercnyi késleltetést ehhez hasonló esetekre tartogatják.

A Békeőrök csizmája végigcsattog a nézőtéren, mindenkit megragadnak, aki véres – Othót is –, majd a legközelebbi üzletekbe lökik őket, hogy eltűnjenek szem elől.

– Kell egy másik fiú! A halott nem jó! – mondja Drusilla, és ledübörög a lépcsőn a térre.

Magas visítás következik, amit a Békeőrök parancsoló vakkantásai kísérnek. Azután Lenore Dove hangjára kapom fel a fejem. Woodbine anyjának próbál segíteni, aki a fia kezét szorongatja, miközben két Békeőr el akarja cipelni a halottat. Lenore Dove az egyik katona karját rángatja, könyörögve, hogy hagyja, hadd maradjon még vele az anya egy percig. De nagyon úgy tűnik, hogy nincs már egy percük.

Ennek nem lesz jó vége. Menjek oda, és húzzam el onnan Lenore Dove-ot? Vagy azzal csak rontanék a helyzeten? Úgy érzem, mintha a talajhoz ragadt volna a térdem.

– Ott meg mi van? – hallom meg Drusilla hangját. – Vigyétek már el azt a hullát a térről!

Négy újabb Békeőr rohan oda.

Amikor Woodbine-t egyszerűen „hullának” titulálják, az anya elveszíti a fejét. Sikoltozni kezd, a fia mellkasára fonja a karját, el akarja húzni őt a katonáktól. Lenore Dove Woodbine lábát ragadja meg, hogy kiszabadítsa.

Anya meg fog ölni, ha közbelépek, de egyszerűen nem bírok a köveken kushadni, miközben Lenore Dove veszélyben forog. Felnyomom magam, és szaladok felé reménykedve, hogy sikerül rávennem, hogy elengedje Woodbine-t. Látom, hogy az egyik frissen érkező Békeőr felemeli a puskáját, hogy leüsse.

– Állj! – ugrom oda, hogy megvédjem, még éppen időben, de a puskaagy így az én halántékomnak csapódik. Fájdalom robban a fejemben, és szaggatott fénycsíkok futnak végig a szemem előtt. Még földet sem érek, amikor két vasmarok szorul a felkaromra, majd vonszolni kezdenek előre. Az orrom alig pár centivel a téglák felett lebeg. Két sárga csizma előtt az arcomra ejtenek. Az egyik csizmaorr megemeli az államat, majd visszaengedi a földre.

– Hát, azt hiszem, megtaláltuk a megfelelő helyettest.

Lenore Dove hangosan könyörög mögöttem.

– Ne vigyék el! Nem ő tehet róla! Az én hibám! Engem büntessenek meg!

– Ó, lője már le valaki ezt a csitrit! – feleli Drusilla. Egy közeli Békeőr Lenore Dove-ra fogja a fegyverét, mire a nő frusztráltan felhorkant. – De ne itt! Már így is éppen elég vért kell összetakarítanunk. Keress egy diszkrét zugot, világos?

Amikor a katona Lenore Dove felé lép, egy lila kezeslábast viselő férfi jelenik meg, és a könyökére teszi a kezét.

– Állj. Ha nem bánod, Drusilla, én még megtartanám a lányt a könnyes búcsúhoz. A közönség imádja az ilyesmit, és, mint arra oly gyakran emlékeztetsz minket, nehéz felhívni a Tizenkettesre a figyelmet.

– Rendben, Plutarch. De állítsd fel a többieket. Fel! Talpra, ti körzeti disznók!

Amikor felemelnek, észreveszem, hogy Drusilla egyik csizmája oldalához egy lovaglópálca van erősítve, és felmerül bennem a kérdés, vajon csak dekorációs célokat szolgál-e. Döglötthal-szagú lehelete megcsapja az arcomat.

– Vagy eljátszod a szereped, vagy én magam lőlek le.

– Haymitch! – hallom meg Lenore Dove sikolyát.

Már nyitom a számat, hogy válaszoljak, Drusilla hosszú ujjai azonban kampóként szorulnak az arcomra.

– Ő pedig végignézi.

Plutarch a filmescsapat egyik tagjára mutat.

– Irányítsd a kamerát a lányra, jó, Cassia?

Aztán Drusilla nyomába ered.

– Tudod, felvettük, ahogy a Békeőrök kordában tartják a csőcseléket. Ezzel is nyomatékosíthatnánk a „Ha nincsenek Békeőrök, nincs béke” üzenetet.

– Nem érek én erre rá, Plutarch! Még a status quóra is alig. Ide az első fiút! Hogy is hívták?

– Wyatt Callow – feleli Plutarch.

– Rakjátok Wyatt Callow-t vissza a karámba.

Drusilla a homlokára csap.

– Nem! – Elgondolkozik egy pillanatra. – De! Mindkettőt fel fogom hívni. Úgy zökkenőmentesebb lesz.

– Az még harminc másodpercedbe kerül.

– Akkor lássunk neki!

Drusilla rám mutat.

– Téged hogy hívnak?

Teljesen idegennek érzem a saját nevemet, ahogy elhagyja a számat.

– Haymitch Abernathy.

– Haymitch Abernanny – ejti ki Drusilla.

– Haymitch Abernathy – javítom ki.

Erre ingerülten Plutarch felé fordul.

– Ez túl hosszú!

Plutarch felfirkant valamit a jegyzettömbjére, majd letépi a papírt. Drusilla elveszi, és felolvassa.

– Wyatt Callow és Haymitch… Aber… nathy. Wyatt Callow és Haymitch Abernathy.

– Ezért vagy profi – nyugtázza Plutarch. – Jobb, ha most a helyedre mész. Őt majd én beállítom.

Amikor Drusilla felsiet a lépcsőn, megfogja a könyökömet, és a fülembe suttog.

– Ne légy ostoba, kölyök! Egyetlen csettintéssel kinyiffant, ha ezt is elcseszed.

Nem tudom biztosan, úgy érti-e, hogy Drusilla az ujjával csettint, vagy valami extra szörnyű, csettintő hanggal járó halálnemre gondol. Semmiképpen nem akarok egyetlen csettintéssel meghalni.

Plutarch közelebb vezet a színpadhoz.

– Itt jó lesz. Maradj itt, és amikor Drusilla kimondja a neved, higgadtan menj fel a színpadra. Oké?

Bólogatnék, de lüktet a fejem, és úgy pattognak benne a gondolatok, mint kavicsok a konzervdobozban. Mi a fene volt ez? És mi zajlik most? Valahol a lelkem mélyén tudom a választ. Kiválasztottak az Éhezők Viadalára. Pár napon belül meg fogok halni az arénában. Tudom, de úgy érzem, mintha az egész valahol máshol történne, én pedig távolról figyelném.

A közönség megmaradt tagjai időközben feltápászkodtak, a lélekjelenlétüket azonban még nem nyerték vissza. Mindenki izgatottan sugdolózik a szomszédaival, hogy kiderítse, mi történt.

– Harminc másodpercen belül adásban leszünk – mondják be a hangszóróba. – Huszonkilenc, huszonnyolc, huszonhét…

– Kuss! – kiabál Drusilla a tömegre, púdert nyomkodva az arcához. – Fogjátok be, különben mindenkit megölök, az utolsó szálig!

Mintha csak nyomatékosítani akarná a szavait, a mellette álló Békeőr a levegőbe ereszt egy sorozatot, és egy helikopter zúg el a tér felett.

Gyorsan elcsendesedik minden. Tisztán hallom a fülemben zakatoló vért. Legszívesebben elrohannék, mint Woodbine, de még emlékszem, hogy nézett ki a koponyájából kitüremkedő agyvelő.

– …tíz, kilenc, nyolc…

A színpadon mindenki visszatér a lövöldözés előtti helyére: Louella és Maysilee, a Békeőrök, és Drusilla is, aki gyorsan kettétépi a Plutarchtól kapott fecnit, és a két papírcsíkot az üveggömbbe csúsztatja.

Burdock és Blair után nyúlok támaszul, de ők persze nincsenek mellettem. Csak néhány kisebb gyerek, akik elég nagy távolságot tartanak tőlem.

– …három, kettő, egy, és adás!

Drusilla úgy tesz, mintha kihúzna egy nevet.

– És az első úriember, aki elkíséri majd a hölgyeket… Wyatt Callow!

Furcsa időutazáson érzem magam, miközben Wyatt, éppen olyan szenvtelenül, mint korábban, elmegy mellettem, és engedelmesen elfoglalja a helyét a színpadon.

Drusilla keze lebeg egy kicsit a gömb felett, majd sebészi pontossággal kiemel belőle egy cetlit.

– És a második fiú… Haymitch Abernathy!

Én csak állok egy helyben, mintha csupán rossz álom lenne, és mindjárt felébrednék a saját ágyamban. Semmi sem stimmel. Pár perce még megúsztam a húzást. Arra készültem, hogy hazasétálok, majd kimegyek az erdőbe abban a tudatban, hogy újabb egy évig biztonságban leszek.

– Haymitch! – ismétli Drusilla, egyenesen rám meredve.

Az arcom betölti a színpadon lévő képernyőt. Megmozdul a lábam. Látom, ahogy Lenore Dove arcára váltanak, aki a szájára szorítja a kezét. Nem sír, úgyhogy Plutarch nem kapja meg a könnyes búcsúját. Se tőle, se tőlem. Ezek nem fogják felhasználni a könnyeinket szórakoztatási célokra.

– Hölgyeim és uraim, köszöntsék velem együtt az Ötvenedik Éhezők Viadala tizenkettedik körzeti kiválasztottait! – néz végig rajtunk Drusilla. – Sok szerencsét, és SOSE hagyjon el benneteket a remény!

Ezzel összecsapja a kezét, és hatalmas tapsvihart hallok a hangszórókból, bár csak néhány embert látok tapsolni a közönségben.

Megkeresem Lenore Dove-ot, és amikor találkozik a tekintetünk, nő bennem a kétségbeesés. Egy pillanatra minden más eltűnik körülöttem, és csak mi ketten maradunk. Lenore Dove leengedi és a szívére szorítja a kezét, az ajkai néma szavakat formálnak. Úgy szeretlek, mint a futótűz. Visszatátogom neki, hogy én is téged.

A pillanat varázsát ágyúlövés töri meg. Konfetti zuhog le rám, a színpadra, az egész térre. Lenore Dove-ot teljesen eltakarják előlem a színes, zuhogó papírdarabok.

Drusilla szélesre tárja két karját.

– Boldog második Nagy Mészárlást mindenkinek!

– És vége! – mondja a hang a hangszóróban.

A közvetítés átvált a Tizenegyes Körzet aratására. A konzervtaps elhallgat, és Drusilla hangosan felnyög, amint színpadiasan a pódiumra hanyatlik.

A Kapitólium tévéscsapata hangos üdvrivalgásban tör ki, és Plutarch is megjelenik az emelvény mellett, azt kiabálva: „Zseniális volt! Mindenkinek bravó! Ez csont nélkül ment, Drusilla!”

A nő magához tér, és az állpántnál fogva lerántja a fejéről a nárciszkalapot.

– Fogalmam sincs, hogy csináltam.

Elővesz egy csomag cigarettát a csizmájából, és rágyújt, majd az orrán át fújja ki a füstöt, mintha az lenne a kémény.

– Nos, remek sztori lesz belőle a vacsorákon!

Ekkor megjelenik egy asszisztens, kezében egy teli tálca halványszínű folyadékkal töltött pohár. Véletlenül engem is megkínál – „Pezsgőt?” –, de ráébred a tévedésére.

– Hoppá! Ez nem gyerekeknek való.

Drusilla lekap egyet, és észreveszi, hogy a Tizenkettes Körzet népe némán, elkeseredetten áll a helyén, miközben az utolsó konfettik is leszállingóznak rájuk.

– Hé, mit bámulnak ezek? Mocskos állatok. Menjetek haza! Mindenki menjen haza!

Egy Békeőrhöz fordul.

– Tüntesd el innen őket, még mielőtt a hajam átveszi a szagukat. – Majd beleszagol a hajába, és elfintorodik. – Bár már késő.

A Békeőr megadja a jelet, és a katonák elkezdik kiterelni a térről az embereket. Látom, hogy Burdock és Blair szembeszáll velük, a legtöbben viszont besietnek a mellékutcákba, boldogan, hogy véget értek számukra az aratás megpróbáltatásai, és most hazarohanhatnak, átölelhetik a gyerekeiket, és, amennyiben Hattie pultjához járnak, jól leihatják magukat.

A Tizenkettes Körzet egyik Békeőre lefogja Lenore Dove-ot, mire pánikba esem. Miért nem léptem közbe korábban? Miért vártam addig, amíg nem maradt más választásom, mint szembeszállni a katonával? Féltem? Összezavarodtam? Vagy csak tehetetlennek éreztem magam a fehér egyenruhákkal szemben? Most mindkettőnk sorsa megpecsételődött. A Békeőr már a bilincset veszi elő, amikor Clerk Carmine és Tam Amber odalép. Gyorsan és halkan magyaráznak neki, és úgy sejtem, némi pénz is gazdát cserél. A Békeőr mély megkönnyebbülésemre körbepillant, elengedi Lenore Dove-ot, és továbbáll. Lenore Dove felém veti magát, de a bácsikái bevonszolják egy mellékutcába.

A többi idei kiválasztott balszerencsés szerettei a téren maradnak.

Mr. Donner egy marék készpénzzel rohan fel a színpadra, abban reménykedve, hogy sikerül kiváltania Maysileet, felesége és Merrilee pedig az üzlet ajtajában várakoznak összebújva.

– Ne, papa! – sír fel Maysilee, az apja azonban továbbra is bankjegyeket lobogtat az emberek arcába.

Egy család is ott marad, tippem szerint Callow-ék; az anya hisztérikusan zokog, a férfiak pedig egymást ütik.

– Te hoztál rá balszerencsét! – vádolja egyik a másikat. – Ez a te hibád!

A szomszédaink, a McCoyok anyát ölelik, aki alig áll a lábán. Sid a másik karján lóg, és vonszolná maga után kiabálva, hogy „Haymitch! Haymitch!” Már ekkor olyan honvágyam van, hogy szinte belehalok. Tudom, hogy erősnek kell maradnom, de a látványuk tönkretesz. Hogy fognak boldogulni nélkülem?

Ezután annak kellene történnie, hogy a kiválasztottak bemennek az Igazságügy épületébe, ott még utoljára, örökre elbúcsúznak a családjuktól és a barátaiktól. Én is jártam már ott. Anya és apa bevitt, amikor Sarshee Whitcombot, apa régi brigádfőnökének a lányát learatták. Ő abban az évben árvult el, mert az apja, Lyle meghalt tüdőbajban. Anya azt mondta a Békeőröknek, hogy a rokonai vagyunk, és bevittek minket egy szalonba, ahol rengeteg ütött-kopott bútor volt, rájuk fért volna egy alapos portörlés. Mi lehettünk Sarshee egyetlen látogatói.

Tudom, hogy ki kellene várnom a hivatalos búcsú idejét, de abban a pillanatban semmi más nem számít, csak az, hogy megölelhessem anyát és Sidet. Mr. Donner és Maysilee mindenki figyelmét eltereli a jelenettel, én pedig a színpad széléhez oldalgok, leguggolok, és a szeretteim felé nyúlok, akik odaszaladnak.

– Azt már nem! – ránt hátra egy Békeőr, Drusilla pedig folytatja:

– Ezeknek az embereknek nem jár a búcsú. A mai felháborító viselkedésük után elvesztették ezt az előjogukat. Vigyétek őket egyenesen a vonathoz, és tűnjünk el ebből a pöcegödörből!

Két Békeőr lelöki Mr. Donnert a színpadról. Esés közben kinyílik a marka, és kihullanak a bankjegyek, majd a földre hullott konfetti közé vegyülnek. A Békeőrök előveszik a bilincseket.

Louella mindeddig tartotta magát, most azonban rám néz, és egészen kitágul a szeme a rettegéstől. A vállára teszem a kezem, hogy tartsam benne a lelket, de amikor a hideg fém a bőréhez ér, kis nyiffanás szökik ki a száján, mint egy csapdába esett állatkölyökén. Ezt hallva a családok előrelendülnek, hogy visszaszerezzenek minket.

A Békeőrök visszatartják őket, Plutarch pedig megszólal.

– Nem akarlak felidegesíteni, Drusilla, de nagyon kevés reakciófelvételem van az összefoglalóhoz. Nem csinálhatnék párat?

– Ha muszáj. De ha negyedóra múlva nem leszel a vonaton, gyalog mész haza.

– Jövök neked eggyel. – Plutarch gyorsan végignéz a családokon, majd Louellára és rám mutat. – Hagyd itt nekem azt és azt.

A Békeőrök beterelik Maysileet és Wyattet az Igazságszolgáltatás épületébe, közben gumibotokkal verik vissza a rokonaikat, akik követnék őket. Merrileenek valahogy sikerül átslisszolnia közöttük, és a két Donner iker egy pillanatra eggyé válik, átkarolják egymás nyakát, összenyomják a homlokukat és az orrukat. A tükörképet a Békeőrök szakítják ketté. Látom, hogy Wyatt egy utolsó pillantást vet a hisztérikus Callow nőre, mielőtt bemasírozik az ajtón.

Louella és én is a szeretteink felé vetődünk, de Plutarch közbelép.

– Készítsük el a felvételeket.

A csapat felsepri a konfettit az üzletek előtt. Egy operatőr elhelyezkedik, miközben Plutarch beállítja Louella szüleit és hat testvérét a pékség elé.

– Várjatok, aki részt vett az aratáson, az ne legyen a képben.

Két gyerek kimegy a kamera látószögéből.

– Remek – nyugtázza Plutarch. – Nagyon szép. Most pedig reagáljatok pontosan úgy, ahogy akkor, amikor meghallottátok Louella nevét. Három, kettő, egy, indul!

A McCoy család bénultan mered rá.

– És csapó!

Plutarch a McCoyokhoz lép.

– Elnézést. Valószínűleg nem voltam elég egyértelmű. Amikor meghallottátok Louella nevét, az komoly sokkot okozott, igaz? „Jaj, ne!” Talán levegő után is kapkodtatok vagy a nevét sikoltottátok. Mindenesetre csináltatok valamit. És most azt szeretném, ha ugyanazt újra eljátszanátok a kamera előtt. Oké?

Kissé elhátrál.

– Szóval, három, kettő, egy, és indul!

Ha lehet, a McCoyok még kifejezéstelenebb arcot vágnak, mint korábban. Szó sincs arról, hogy ne értenék a feladatot; egyszerűen nem hajlandóak fesztivált rendezni a Kapitóliumnak.

– Csapó. – Plutarch megdörzsöli a szemét, és felsóhajt. – Vigyék a lányt a vonathoz.

A Békeőrök berángatják Louellát az Igazságügy épületébe, mire McCoyék is elveszítik végül az önuralmukat, és kétségbeesetten kiabálják a nevét. Plutarch int a filmeseknek, hogy vegyék fel a reakciójukat. Amikor McCoyék ráébrednek, hogy lekamerázták az elkeseredettségüket, nagyon dühösek lesznek, de a Békeőrök erővel eltoloncolják őket a térről.

Plutarch anya és Sid felé fordul.

– Figyeljetek, tudom, hogy ez nem könnyű, de azt hiszem, segíthetünk egymásnak. Amennyiben használható reakciót kapok tőletek, adok nektek egy percet Haymitchcsel. Világos?

Látom, hogy Sid tekintete az ég felé villan, ahol halk mennydörgés hangzik fel, ami szinte figyelmeztetés. Anya sápadt arcára és az öcsém remegő ajkára pillantok. Akaratlanul is feltörnek a számból a szavak.

– Ne csináld, anya!

Felülbírálja az akaratomat, és Plutarch felé fordul.

– De, megteszem. Mindketten megtesszük, ha még egyszer megölelhetjük cserébe.

– Áll az alku.

Plutarch egymás mellé állítja őket, anya azonban Sid mögé lép, és hátulról átöleli.

– Remek. Ez tetszik. Oké, az aratás közepénél tartunk, Drusilla a fiúkat választja ki éppen. Most mondta ki, hogy „Haymitch Abernathy”. És három, kettő, egy, indul!

Anya levegő után kap, Sid pedig, ugyanolyan értetlenül, amilyen abban a pillanatban lehetett, hátrafordítja a fejét, hogy ránézzen.

– Csapó! Ez csodálatos volt. Megpróbálhatnánk még egyszer? És ezúttal lehetne hangosabb a felhördülés? Oké, három, kettő, egy…

Nem csak egyszer kellett megismételni. Plutarch egyre drámaibb reakciókat kér – „Kiabáljátok a nevét!”, „Rejtsd anyád ruhájába az arcod!”, „Nem tudnál bőgni egy kicsit?” –, amíg Sid tényleg el nem sírja magát, anya meg úgy fest, mint aki mindjárt elájul.

– Hagyja abba! – robban ki belőlem. – Elég volt! Ennyi pont elég!

Ekkor megreccsen az övén az adóvevő, és meghallom Drusilla türelmetlen hangját.

– Hol vagy, Plutarch?

– Az utolsó simításoknál tartunk. Öt perc múlva ott leszünk.

Int anyának és Sidnek, akik a karomba vetik magukat.

– Két percet kaptok.

Magamhoz szorítom őket, utoljára, ezt pontosan tudom. Az időnk egyre fogy, és mi semmit nem szoktunk elpazarolni.

– Ezeket odaadom – ürítem a zsebeim tartalmát a kezükbe; a pénzt és a mogyorót anyáéba, a kést és a fehér zacskós zselécukrot Sidébe. Rájuk hagyományozom a Tizenkettes Körzetben töltött életem örökségét.

Sid megemeli a cukorkát.

– Lenore Dove-nak?

– Igen. Gondoskodj róla, hogy megkapja, jó?

A hangja sírástól rekedtes, de elszánt.

– Meg fogja kapni.

– Tudom, hogy meg fogja. Mert rád mindig lehet számítani.

Letérdelek az öcsém elé, és odatartom neki az ingujjamat, ahogyan kicsi korában tettem, hogy beletörölhesse az orrát.

– Mostantól te leszel a férfi a háznál. Ha nem rólad lenne szó, aggódnék, de tudom, hogy te boldogulni fogsz. – Megrázza a fejét. – Kétszer olyan okos vagy, mint én, és tízszer olyan bátor. Képes leszel rá. Hm? Rendben?

Erre bólint, én meg összeborzolom a haját. Azután felállok, és megölelem anyát.

– És te is, anya.

– Szeretlek, fiam – suttogja.

– Én is szeretlek – válaszolom.

Plutarch adóvevőjének fehérzajában ismét megszólal Drusilla hangja.

– Plutarch! Ne hidd, hogy nélküled nem indulok el!

– Menni kell, emberek – szólal meg Plutarch. – Drusilla senkire nem vár.

A Békeőrök felénk lépnek, hogy szétválasszanak minket, de anya és Sid szorosan belém kapaszkodik.

– Emlékszel még, mit mondott apád a Whitcomb gyereknek? – kérdezi anya sürgetően. – Az rád is igaz.

Felvillan előttem az Igazságügy épületének helyisége, a sírdogáló kislány és a rothadó virágok szaga, ami mindent átjárt odabent. Apa Sarsheehez beszél, és azt mondja neki: „Ne hagyd, hogy használjanak, Sarshee! Ne…”

– Plutarch! – rikoltja Drusilla. – Plutarch! Az ég szerelmére!

A Békeőrök szétszakítanak minket. A levegőbe emelnek, miközben Sid könyörög nekik.

– Kérem, ne vigyék el a bátyámat! Ne vigyék el! Szükségünk van rá!

Nem tehetek róla, én megpróbáltam jó példát mutatni, de ekkor kapálózni kezdek, hogy kiszabaduljak.

– Semmi baj, Sid! Minden rend…

Áramütés fut végig a testemen, mire elernyedek. Érzem, ahogy a bakancsom sarka nekiütődik a lépcsőfokoknak, majd végigsúrolja az Igazságügy épületének szőnyegét, aztán pedig a kocsibejáró murváját. Az autóban ellenszegülés nélkül hagyom, hogy megbilincseljenek. Ködösek a gondolataim, de nem akarom, hogy újra lesokkoljanak. Ingatag lábakon támolygok fel a vonatra vezető fémlépcsőn, majd belöknek egy fülkébe, ahol mindössze egy – rácsos – ablak van. Az üveghez nyomom az arcom, de semmi egyebet nem látok, csak egy mocskos szénszállító vagont.

Bárhogy is hisztizik Drusilla, egy órán át nem megyünk sehova. Az ég elfeketedik, a vihar kitör. Jégeső dobol az ablakon, amit zivatar követ. Mire forogni kezdenek a vonat kerekei, kitisztul a fejem. Megpróbálom az eszembe vésni a Tizenkettes elszaladó tájait – a villám fényében feltűnő romos raktárépületeket, a meddőhányókon lerohanó esővizet, a zöld hegyek derengését.

Ekkor pillantom meg Lenore Dove-ot. Fent áll egy domb tetején, piros ruhája a testére tapad, egyik kezében a cukorkászacskót szorongatja. Amikor a vonat elhalad mellette, hátraszegi a fejét, és beleüvölti a szélbe a gyászát és a dühét. És bár ettől összeszorul a gyomrom, és addig csapkodom az üveget, amíg kék-zöld foltos nem lesz az öklöm, hálás vagyok ezért az utolsó ajándékért. Azért, hogy megtagadta Plutarchtól, hogy közvetíthesse a búcsúnkat.

Az a pillanat, amikor összetörik a szívünk… Az csak a miénk.

3.

Valamivel később a vagon falának vetett háttal a padlóra csúszom, feldagadt kezemet szorongatva, zihálva. Fájdalom hasít a mellkasomba, és azon töprengek, tényleg képes-e darabokra törni az ember szíve. Valószínűleg igen. Csak van valami alapja ennek a kifejezésnek. Magam előtt látom, ahogy a szívem tucatnyi vöröslő szilánkra esik szét, amelyek kemény, éles hegye minden egyes dobbanásnál a húsomba mar. Ez talán nem túl tudományos elképzelés, de tökéletesen leírja, amit érzek. Egy részem úgy gondolja, hogy ott helyben meg fogok halni belső vérzésben. Viszont nem lesz ennyire egyszerű. Végül lelassul a légzésem, és általános kétségbeesés temet maga alá.

Soha többé nem látom Lenore Dove-ot. Soha többé nem hallom a nevetését magasan a fejem fölül, az ágak közül. Soha többé nem érzem a teste melegét a karomban, a fenyőtűágyon fekve, amikor ajkam a nyaka hajlatában pihen. Soha többé nem húzhatok ki eltévedt lúdpihéket a hajából, nem hallhatom a zenéjét, és nem nyomhatom az ujjam abba a függőleges ráncba, ami a két szemöldöke között jelenik meg, amikor valamin elgondolkozik. Soha többé nem láthatom, ahogy felragyog az arca egy zacskó zselécukor vagy a telihold láttán, sem amikor azt suttogom neki, hogy „úgy szeretlek, mint a futótűz”.

Mindezt elvették tőlem. A szerelmemet, az otthonomat, az anyámat, az édes kistestvéremet… Miért mondtam neki, hogy mostantól ő a férfi a háznál? Nem volt igazságos vele szemben. Túl nagy teher egy ilyen fiatal és ígéretes fiúnak. Az apai nagymamám mindig azt mondogatta, hogy Sid a napfényes oldalon született. Szerintem nagyon sok földi gond elkerüli a figyelmét, mert folyton az eget bámulja. Teljesen el tud varázsolódni a nap, a felhők, az éjszaka előbújó égitestek láttán. Tam Amber sokat tanított Lenore Dove-nak a csillagokról, mivel a covey-k régen azoknak a segítségével navigáltak, és Lenore Dove az öcsémnek is továbbadta a tudását. Sid mindig kirángat minket a tiszta éjszakákon, hogy megmutassa, milyen képekké állnak össze. „Ott van a Göncölszekér, ami pont olyan, mint a mi merőkanalunk a vizeshordóban. Az pedig ott a Nyilas. Éppen úgy néz ki, mint Burdock, látjátok? Az ott egy hattyú, de Lenore Dove azt mondja, ő libának nevezi. És az a tiéd, anya. Látod azt a W-t? A W a te neved kezdőbetűje, a Willamae-é, és ha megfordítjuk, akkor M, mint Mama!”

És anya mindig boldogan hallgatta; mert mikor kapott ő bármi szépet, nemhogy olyan értékes ajándékot, mint egy saját csillagkép? Mindig csak ő ad nekünk. Tegnap este úgy tettem, mintha nem látnám, amikor behozta a csirkét, amit biztosan a születésnapomra akart megsütni. Valószínűleg még több mosást vállalt, hogy megvehesse. Képes lesz vajon elboldogulni a Hattie-től kapott munkabérem nélkül? Nem, de semmiképpen nem fogja megadni magát harc nélkül. Anya… Jaj, anya…

Plutarchnak igaza volt. Ezt elcsesztem. Nagyon. És az életemmel fizetek érte, továbbá mindenkinek a megtört szívével és életével, aki szeret engem.

Kibámulok a mellettem elrohanó fákra. Mindig azt hittem, ha bármelyikünknek is sikerül kijutnia a Tizenkettesből, az Lenore Dove lesz. Az ő felmenői világutazók voltak, egyik körzetből a másikba vándoroltak, hogy előadják a zenéiket. Tam Amber még emlékszik erre, mert ő nagyjából annyi idős lehetett, mint most én, amikor véget ért a háború, és a Békeőrök összeterelték a covey-kat, megölték a felnőtteket, a gyerekeket pedig a mi körzetünkbe zárták. Lenore Dove semmiért nem rajong annyira, mint azokért a régi történetekért, amelyek arról szólnak, ahogy a népe lerobbant furgonban járta a vidéket. Amikor hiánycikk lett az üzemanyag, lovakat kötöttek elé. Mire a Tizenkettesbe terelték őket, a lovak már egy régi szekeret húztak, és a legtöbb ember gyalog járt, de még így is elboldogultak. Tábortűznél főztek, városokba gurultak be, olyan raktárakban játszottak, mint a Zug, vagy a Mezőn, ha ezt nem lehetett megoldani; mindenütt jól ismerték őket. Biztosra veszem, hogy nekik is akadtak nehézségeik, de Lenore Dove annyira romantikusnak találja az életüket, hogy soha nem szoktam szóba hozni. Ő már nem térhet vissza ahhoz az életmódhoz, mert senki nem hagyhatja el a Tizenkettest, és a bácsikái a világért sem lennének hajlandóak ismét útra kelni. Lenore Dove azonban meg van győződve arról, hogy Panemen kívül is élnek emberek, a messzi északon. Néha hosszú időre eltűnik az erdő mélyén, és ilyenkor mindig aggódom, hogy nem is tér vissza. Mármint nem aggódom igazán, csak egy kicsit. Azt hiszem, most már ezt is elfelejthetem.