részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Lucy Worsley: Christie. A Very Elusive Woman
Hodder & Stoughton. An Hachette UK Company
London, 2022
Copyright © Lucy Worsley 2022

Fordította Sipos Katalin

Hungarian translation © 2023 Sipos Katalin
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

ISBN 978 963 620 159 3

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós
Szerkesztette Katona Ágnes
Segédszerkesztő Trauzál Andrea
A szöveget gondozta Tomka Eszter
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Hálásan ajánlom e könyvet
Felicity Bryan emlékének

„Ez a Mrs. Christie egy sejtelmes nő, de nekem semmi közöm hozzá.”

Agatha Christie állítólagos kijelentése
Teresa Neele-ként
Daily Mail, 1926. december 16.

előszó Szem előtt, rejtőzködve

Agatha Christie csöndben ült a vonaton, amikor meghallotta, hogy valaki a nevét említi.

A kocsiban, ahol ült, „két nő beszélgetett rólam, mindkettejük térdén egy könyvem, papírfedelű kiadásban”. A hölgyeknek fogalmuk sem volt róla, ki az az átlagos külsejű, idősödő asszony, aki velük utazik, és nyugodt lélekkel beszélték ki a világ leghíresebb szerzőjét. „Azt hallottam – mondta az egyik –, hogy iszik, mint a gödény.”1

Szeretem ezt a történetet, mert sok mindent elárul Agatha Christie életéről.

Először is: ezt az anekdotát abban az interjúban mesélte el, amit a nyolcvanadik születésnapjára készítettek 1970-ben. Milyen hosszú és eseménydús élet volt az övé!

Előkelő, késő viktoriánus környezetbe született: a családja szép vagyont örökölt, nagy házuk volt, benne bálteremmel és természetesen népes személyzettel. Mindezt el fogják veszíteni, és Agatha el kell majd tartsa magát. Élete nyolc évtizede alatt megélt két világháborút, a brit birodalom hanyatlását, és majdnem egy évszázadnyi, viharos társadalmi változást. Minderről hű képet rajzolt nyolcvan könyvében. Művei nemcsak letehetetlen olvasmányok, hanem történeti forrásmunkának is kiválóak.

Másodszor: beszédes tény, hogy mindkét, vonaton ülő hölgy Agatha Christie-könyvet olvasott. De nincs is ezen mit csodálkozni, hiszen szinte ki sem kerülhették, különösen a háború utáni időszakban, amikor mindenki jól ismerte a szlogent: „Christie-t karácsonyra!” Immár közhely, hogy Shakespeare és a Biblia után Agatha Christie-ből adtak el a legtöbbet. És amellett, hogy ez igaz, azért különösen érdekes a számomra, mert Agatha Christie nőként érte el ezt a népszerűséget. Ráadásul nemcsak regényíróként népszerű, hanem ő a történelem leggyakrabban játszott női színpadi szerzője is. Sikerei miatt az emberek már-már intézményként gondolnak rá, és nem jut az eszükbe, hogy úttörő volt. Pedig az is volt.

Harmadszor: az írónőt tévhitek övezik. És milyen sok! Például a vonaton ülő hölgyek vélekedésével ellentétben Agatha egyáltalán nem alkoholizált. A bort nem szerette, és kedvenc itala a friss tejszín volt. A hölgyek viszont egy írónőt csak olyannak tudtak elképzelni, mint aki szenvedélybeteg, züllött és boldogtalan.

És nem mellékesen abban a vasúti kocsiban jelen van a mindent megfigyelő Agatha is. Jelen van, bár észrevétlenül, és amit lát, azt felhasználja a művészetéhez. Ez a jelenet, melyben egy író véletlenül meghallja, hogy iszákosnak tartják, belekerült Agatha egyik regényébe, a Gyilkosvadászatba: ott alteregójával, a krimiszerző Mrs. Ariadne Oliverrel történik meg ugyanez.

A helyzet megvilágít még valami fontosat Agatha Christie személyiségéből. Igen, őt könnyű volt nem észrevenni, ahogy már ez a középkorúnál idősebb nőkkel lenni szokott. De Agatha rá is játszott, hogy minél inkább hétköznapi legyen. Ezt mutatta a világ felé, s közben gondosan elrejtette valódi énjét.

Hogyha azok az útitársnők megkérdezték volna tőle, hogy hívják, nem is azt felelte volna, hogy ő Agatha Christie. Hanem azt, hogy Mrs. Mallowan: ezt a nevet használta a nála tizennégy évvel fiatalabb, régész férje után, akivel meglehetős hirtelenséggel kötött házasságot.

Ha rákérdeztek volna a szakmájára, azt válaszolta volna, hogy nincs neki. Amikor valamilyen hivatalos iratban fel kellett tüntetnie a foglalkozását, a nő, akinek mintegy kétmilliárd példányban adták el a könyveit, mindig azt írta be: „háztartásbeli”. És akármekkora sikereket ért el, mindig megmaradt a kívülálló, a szemlélő szerepében. Kitért a világ elől, mely mindenáron fel akarta őt címkézni.

Ebben a könyvben azt szeretném kibontani, miért töltötte egész életét Agatha Christie úgy, mint hogyha hétköznapi ember volna, miközben valójában új utakat taposott ki. „Nálam a világon senki sem alkalmatlanabb az ünnepelt hősnő eljátszására”,2 mondta egyszer. Ez a hozzáállás azonban csak részben fakad az ő hihetetlen szerénységéből. Sok köze van ahhoz a világhoz is, amelybe született, s amelynek megvoltak a maga szabályai arra, hogy a nők mit tehetnek és mit nem. Ez egy történelmi irányultságú életrajz, mely nem pusztán egy szerző életének krónikája, hanem egy olyan személyé, aki végigélte majdnem az egész XX. századot.

Amikor megemlítettem mások előtt, hogy Agatha Christie-ről írok, rendszerint arról a drámai tizenegy napról kezdtek kérdezgetni, amikor az írónő 1926-ban „eltűnt”, és már a holtteste után kutattak országszerte. Gyakran felvetik, hogy szándékosan rejtőzött el, hogy ezzel feleséggyilkos hírébe keverje csalfa férjét. Igaz lehet ez?

Sokszor halljuk, hogy Agatha erről a hírhedt esetről egész életében hallgatott. Ez azonban tévedés. Meglepődtem, hogy milyen sokszor emlegette. Ha ezeket a megszólalásokat gondosan megvizsgáljuk, nézetem szerint az egész úgynevezett rejtély köddé válik.

Agatha nem tartotta magát a nőkre vonatkozó, XX. századi elvárások többségéhez. Az ő korosztályába és társadalmi pozíciójába tartozó nőknek lehetőleg karcsúnak kellett lenniük, nem keresni egyetlen fillért sem, vakon bálványozni számos gyermeküket, és életük minden percét másokra kellett áldozniuk.

Ezek közül csak egyet tartott be teljesen, az utolsót. Magából a legjobbat – szorgalmát, kreativitását és időnként a zsenialitását – adta az olvasóinak. Nem is csoda, hogy máig szeretik érte.

Manapság már nem kötelező a nőket piedesztálra állítva bálványozni. Ez azt is jelenti, hogy szembe kell néznünk azzal: az Agatha Christie körül lévő rengeteg ellentmondás mögött egy nagyon is baljós lélek rejtőzik. És nemcsak arról van itt szó, hogy írt ő olyan történetet is, amelyben gyermek gyilkolt. Az is a teljes képhez tartozik, hogy olyan nézeteket vallott a rasszokról és a társadalmi rétegekről, amelyek ma már elfogadhatatlanok.

Persze nem kell, hogy ezt elhallgassuk, és elfordítsuk tőle a fejünket. Fontos mindez, már csak azért is, mert Agatha Christie életműve mintegy esszenciáját adja egy jellegzetesen brit világszemléletnek. Az írásaiban megmutatkozó korabeli, társadalmi meghatározottságú előítéletek is hozzátartoznak a XX. századi brit történelemhez.

Azt is gondolom ugyanakkor, hogy mindannak ellenére, ami nála konzervativizmusnak tűnhet, Agatha változtatott az emberek szemléletén, mégpedig pozitív módon. Történeteiben azt látjuk, hogy egy alacsony termetű, kifejezetten puhány „külföldi”, akinek a neve is fura, képes legyőzni a gonosztevőket, mégpedig az eszével, és nem az öklével. Meg azt, hogy még egy tétovának látszó öreg hölgy is eljátszhatja a gyilkos nemezisét. És hogy a gyermektelen szinglik – Hercule Poirot és Miss Marple is ilyen – boldogulni tudnak hagyományos családi környezet nélkül.3

Végül pedig szeretném leszögezni, hogy Christie művei a korabeli olvasók számára egyáltalán nem voltak nosztalgikusak, sőt, közük nem volt semmiféle, úgynevezett „ódonság”-hoz. Gyerekkoromban a televízióban kifejezetten szép, szalonképes feldolgozásokat adtak a műveiből. De az eredeti regények annak a XX. századnak a termékei, amely szakított a múlttal. Maga Christie is „modern” módon élt: szörfözött Hawaiin, imádta a gyors automobilokat, és lebilincselte az új tudomány, a pszichológia. És a regényei is izgalmasan, pezsdítően „modernek” voltak a megjelenésük idején.

Ebben a könyvben a XX. század egyik nagy írójával találkozhatunk, akit folyamatosan leszóltak, félreértelmeztek, és akinek jól láthatóan hatalmas eredményei mintha el lennének rejtve szem elől.

De legelőször menjünk vissza a kezdetekhez, és ismerkedjünk meg egy lenszőke hajú kislánnyal!

Első rész h
Egy viktoriánus kislány:
az 1890-es évek

1. fejezet A szülői ház

Agatha Miller különleges helyen cseperedett föl. Gyermekkorának otthona tágas domboldalon állt, a dél-devoni Torquay, a tengerparti fürdőhely fölött.

A méretes viktoriánus villát, Ashfieldet igen hangulatos kert övezte, számos fenséges fával. Agatha nagyon szerette az első emlékei közé tartozó magas fákat: „a nagy bükköt, a mamutfenyőt, a többi fenyőt, a szilfákat” és „az araukáriánál lévő, élénk zöld fűvel benőtt tündérkör”-t, ahol játszani szokott a karikájával.

A kert mára eltűnt, és Ashfieldet is régen lebontották. De ha a helyén épült emeletes házak közt sétálunk, mégis van valami, ami nem változott. A kilátás a tengerre: olykor nagy kupacban tornyosulnak a viharfelhők az öböl túloldalán lévő Brixham fölött.

Jöhetett később bármi, hozhatott az élet válogatott kalandokat, Agatha számára a legnagyobb hatású hely mégis családi otthona maradt. Amikor megírta az önéletrajzát, már időskorában, azt Ashfielddel kezdi, és azzal is fejezi be, és így festi le akkori, gyermekkori önmagát: „ünnepi ruhába öltöztetett, lenszőke, kibodorított hajú kislány”.

Helyénvaló tehát, hogy amikor Frederick és Clara Miller lánya, Agatha megszületett 1890. szeptember 15-én, ez a kor szokása szerint otthon történt.

A bábaasszony egy hétfő délután segítette őt a világra. A harminchat éves édesanyának ő volt a harmadik gyermeke. Úgy tűnik, Agatha volt a kedves ráadás Clara (valójában Clarissa) számára, mert már volt egy tizenegy éves lánya és egy tízéves fia.

A szülésnél jelen volt Agatha édesanyjának nagynénje, Margaret is. Ő azonban nemcsak az anyai nagynéni volt, hanem egyúttal az apa nevelőanyja is, ezért hívták őt a Miller családban Nagyi-néninek. Igen, kissé komplikált család volt. Erősen észben kell tartani mindig, hogy ki kicsoda, majdnem úgy, mintha egy krimi cselekményére figyelnénk. Az Agatha műveiben gyakran előforduló, komplikált családok innen, a saját családi viszonyokból eredeztethetők.

A Miller család jelentőségét mutatja, hogy Agatha érkezéséről mind a helyi újságban, mind a londoni Morning Postban tudósítottak.1 Édesapja, Frederick Alvah Miller (1846–1901) anyagilag segítette a völgyben álló 800 személyes Mindenszentek templomának újjáépítését, ahol Agathát megkeresztelték. Az egyházközségi anyakönyvben ez szerepel az apa neve mellett a „Rang avagy foglalkozás” rubrikában: „gentleman”. A keresztelőmedence mellett igen rangos társaság gyűlt össze, jelen volt a helyi kórház vezetőjének felesége, valamint egy méltóságos úr és egy leendő vikomt.

Hogy Clara számára ez a kisbaba afféle váratlan ajándék lehetett, azt onnan sejthetjük, hogy a szülés után majdnem két teljes hónap telt el, mire az ilyenkor szokásos dajkát, aki a gyermek gondozását végezte, felfogadták.2 És a kisbabája igazi szépség volt! Agatha szemét néha szürkének, máskor kéknek vagy zöldnek írták le.3 Az ekkori fényképeken a késő viktoriánus korszak babadivatjában: merev, fodros pólyában és főkötőben látjuk őt, szinte mozdulatlanságra kárhoztatva.

A kis Agathának a jelek szerint megvolt mindene, amit egy ilyen túlzsúfolt, bútorokkal telepakolt, magabiztos és előkelő viktoriánus otthon kínálhatott. A kisgyerek egy képen magabiztosan néz a fényképezőgép lencséjébe a számára gyártott, kis méretű kanapéról, illetve máskor masszív édesapja óvó térdei közül; majd a buja ashfieldi kert zöldellő lombfüggönye mögül.4

Agathának volt egy olyan tulajdonsága, amely nem jön át a viktoriánus fotográfia szigorú keretein. Mégpedig az életörömre való képessége. Meg tudta élni a jelent, és büszke volt rá, hogy „mindenből a legjobbat”5 tudja kihozni. Az unokája, akivel különösen közeli volt a kapcsolata, meg is erősítette, hogy kifejezett „érzéke volt a boldogsághoz”.6 Ebben a viktoriánus lányban tulajdonképpen nem volt semmi, amit a túl szemérmesnek és szigorúnak mondott viktoriánus korral szokás azonosítani.

Ahogy növekedett, Agatha sorra fedezte fel a mindennapok örömeit: a zongoraleckéket, az ételeket, különösen szerette a süteményeket és a tejszínt, a forró tej ízétől és szagától viszont undorodott. Jókedvű természete volt. Hétévesen azt mondta, a legjobban azt utálja „amikor lefekvéskor még egyáltalán nem vagyok álmos”; arról pedig, hogy hogyan érzi magát, azt mondta, hogy „izgatott vagyok”.7 „Rémesen rendetlen” volt, és minden holmiját, a füzeteit és a játékait is szanaszét hagyta maga mögött, amerre járt a házban.8

Mégis nagyon szerették. Ez áldás volt a számára, de átok is. Mert ugyan ki lett volna képes arra későbbi életében, hogy ugyanilyen szeretettel vegye őt körül, mint a szülei ebben a minden kényelemmel ellátott Ashfieldben és kertjében?

A többi lány Torquayben, valamint a szomszédok meg a tánciskolai társak Agatha könnyed mozgására és szépségére emlékeznek ebből az időből. Ez meglepő lehet mindazok számára, akik csak a későbbi, masszív testalkatú Agathát ismerték, amikor már meglátszott rajta a sok finom tejszín, amit megivott. Egy tánciskolai barátnő így idézte fel a régi időket: „Emlékszem, egy gyönyörű, rakott selyemruhában voltál, és nevettél… hullámos aranyhajaddal olyan voltál, akár a tengeri nimfa, Thetis.”9

Erről az energikus ifjú hölgyről keveset árulnak el azok a beállított fotók, melyeket az évek során Agatha fényképezésmániás szülei készítettek. Az egyiken a kislány Agatha büszkén önti a vizet a locsolókannából, lábán magas szárú fűzős cipő; a másikon olyan matrózkabátban illegeti magát, aminek puffos ujja van. Ahogy növekszik, szép kis haját sütővassal loknikba idomítják, és arckifejezésében megjelenik valami titokzatos komolyság. Egy újabb fényképen nem csinál semmit, csak ül a George Washington nevezetű kutyájával egy csomó ág között. Zárkózottan.

Önéletrajzában részletesen leírt néhány, a kertben játszott játékot, és onnan tudjuk, hogy azok az ágak valószínűleg egy elképzelt, mára már elveszett világ kellékei lehettek. Agatha nagyon jól elvolt egyedül, és folyton történeteket talált ki, képzelt barátokkal. A családtagokkal fesztelenül viselkedett, de idegenekkel tartózkodó volt. „Ami pedig a verbális kifejezésbeli nehézségeket illeti… – írta. – Valószínűleg ez volt az egyik oka annak, hogy író lettem.”

Az említett önéletrajzból tudjuk megérteni a legjobban, hogy miért Ashfield – és miért az édesanyja – volt a legfontosabb az élete alakulása szempontjából. Első olvasásra az önéletrajz egy fejlődéstörténetet mesél el, a szerző számára váratlanul és érdemtelenül kapott boldogságot és sikert: „óriási dolog maga a létezés”.10 Nem egy olvasó csalódottan tette le a könyvet, mondván: ez felszínes. Csupa napfény, csupa csacsogás, benne különös szereplők és változó társadalmi szokások, de a lelki mélységek alapvetően hiányoznak belőle.

Megbújik itt azonban egy láthatatlan történetszál. Mint ahogy Agatha Christie-vel kapcsolatban minden, az Életem csillogó felszíne is a komplikáltabb igazságot takarja. Az élete nagyon boldogtalan időszakokat is tartogatott a számára.

Agatha fejében Ashfield úgy élt, mint az anyja háza; hogy Clara Miller azt magának vásárolta meg, váratlanul, egy olyan időszakban, amikor Agatha apja, Frederick külföldön tartózkodott. Agatha az önéletrajza legelején meséli el ezt a történetet:

– De hát miért vetted meg? – kérdezte hebegve apám.

– Mert nagyon megtetszett – magyarázta anyám.

Agatha olyannak nőnek ábrázolja az édesanyját, akinek a számára természetes, sőt majdnem törvényszerű, hogy egyszer csak házat vásároljon, pusztán azért, mert megtetszett neki.

De mi azért legyünk észnél: még szinte el sem kezdtük az életrajz elmesélését, de máris kiszalad a talaj a lábunk alól!

Mert míg Clara és Agatha tényleg hihették ezt a történetet, mégsem egészen így esett. Valójában Clara hivatalosan nem vásárolhatta meg Ashfieldet. Férjes asszony volt, és a törvény a házaspárokat egyetlen személyként kezelte, a cselekvő személy pedig mindig a férfi volt. Igaz, Clarának volt saját pénze, de letétben egy vagyonkezelőnél, és rá kellett beszélnie őket, hogy engedélyezzék a felhasználását. És Ashfieldet valójában nem megvásárolták, csak haszonbérletbe vették.11 Azonban Agatha nem akart senkit megtéveszteni Ashfield megvásárlásának történetével. Inkább arról van szó, hogy számára fontosabbak voltak az álmok, az emlékek és a történetmesélés, mint a rideg tények.

Egyébként pedig ez a történet az anyjáról, aki hirtelen elhatározásból megvesz egy házat, mégiscsak valami mélyebb igazságra mutat rá Agatha életének vonatkozásában. Arra, hogy az édesanyja meghatározó személyiség volt, akinek megvolt a maga elképzelése a sorsról, és jó érzékkel hagyatkozott az intuíciójára annak megítélésében, hogy mi a jó, és mi a rossz.

Agatha pedig jól megfigyelte az anyját, és az ő impulzív viselkedését. Hasonló lett hozzá abban, hogy szeretett fészket rakni, és abban, hogy szerette gyűjtögetni a dolgokat. Ő is hirtelen elhatározásból vásárolt házakat: volt olyan időszak az életében, amikor nem kevesebb, mint nyolc háza volt.

Agathának vissza-visszatérő gondolata, hogy a legtökéletesebb boldogság az, ha valakinek saját háza lehet. Már gyerekkorában történeteket írt, saját maga és a család szórakoztatására, és a legeslegelső megírt története a „véreskezű Lady Agatha” sztorija volt, aki a cselekmény egy pontján kastélyt örökölt. Egy másik korai írásában a narrátor egy házról ábrándozik:

Milyen gyönyörű ház…! Csak álltam és néztem… így elmondva nem nagy dolog, de én egész nap csak erre gondoltam. A szépségére, s hogy ez maga a tökéletes boldogság.12

Később, az utolsó remek könyvek egyikében megint egy ház lesz valakinek a szenvedélye: „ami a legjobban számít nekem”.13

De a paradicsomi boldogság apával és anyával az imádott Ashfieldben nem volt tartós, a kisgyerekkorral elmúlt az is.

2. fejezet Téboly a családban

Agatha Christie-t a kiadói ízig-vérig angol hölgynek állították be, aki imádja a teát tejszínnel, és akinek Devon termékeny vörös földjében vannak a gyökerei. Valójában azonban a világ különböző pontjairól jött össze a családja, és ő már kezdettől a kívülálló szemszögéből tudta nézni Nagy-Britanniát és a briteket.

Frederick, az édesapja New York Cityben született, az édesanyja pedig Dublinban. Frederick mindkét szülője amerikai volt, Clara apja német, angol anyja pedig mint katonafeleség mindig oda költözött a világban, ahová a férjét vezényelték.

Agatháék családi vagyonát amerikai nagyapja, a massachusettsi Nathaniel Alvah Miller alapozta meg, aki önerőből lett üzletember. Eleinte utazó ügynökként dolgozott, evőeszközökkel házalt, majd hivatalnoki állásba ment. Martha (vagy Minerva) nevű felesége egy hentes lánya volt, és közös életüket a Lower East Side egy panziójában kezdték. Nathanielnek azonban jó érzéke volt a pénzcsináláshoz. Egyszerű hivatalnoki pozíciójából nemsokára társtulajdonosa lett a Claflin, Mellon & Company nevű nagykereskedő cégnek (Agatha önéletrajzában a név helytelenül „Chaflin”-nak van írva). Forgalmas üzlet volt ez a Broadwayn.

Millerék fia, Frederick 1846. október 31-én született. De Frederick még csak ötéves volt, amikor Martha tüdővészben elhunyt. Nathaniel ezt követően fokozatosan nyitott Európa felé. A fiát Svájcba küldte iskolába, ami világfias választás volt, ő maga pedig gyakran megtette a nyolcnapos gőzhajóutat az Államokból Manchesterbe, mert ott szerezte be a varrógépeket, amiket azután Amerikában árultak. 1861-ben a Claflin, Mellon & Company megnyitotta Manhattanben új mintaáruházát, amelyben 700 eladó dolgozott. Nathaniel egy idő után brit állampolgárságért folyamodott, s az ehhez szükséges ajánlók közt nagykereskedők és bankárok voltak.1

Angliában Nathaniel újra megnősült: egy Margaret West (1828–1919) nevű nőt vett feleségül. Őbelőle lett Nagyi-néni, Frederick új anyukája, aki az unokahúgát, Clarát is magával hozta a Miller családba.

Frederick és Clara már gyermekkorukban is sok időt töltöttek együtt, és Frederickre egyébként jellemző is, hogy nem ment túl messzire feleségért. „Nagyon kedves ember” – így jellemezte a lánya, de tagadhatatlan, hogy igen lusta is volt. „A mai normáknak és elvárásoknak egyébként sem felelne meg – ismeri be a lánya is. – Aki »független jövedelemmel« rendelkezett, az nem dolgozott […] Erős a gyanúm, hogy apám egyébként sem tudott volna kiemelkedő teljesítményt nyújtani.”

Frederick szenvedélyesen szeretett vásárolgatni, bár saját véleménye szerint a legkedvesebb tevékenysége a „semmittevés” volt. Ez egy olyan könyvből származik, melyben a család által kedvelt és időnként kitöltött, nyomtatott kérdőívek vannak. Frederick leghosszabb és legihletettebb válasza a kérdőíven az, amit a „Kedvenc ételed?” kérdésre adott: „Beefsteak, sült sertésborda, bundás alma, őszibarack, alma. Diófélék. Még több őszibarack, még több dió. Ír birkagulyás. Piskótatekercs.”

Ez a kedves és lusta ember, Frederick harminckettedik évében mintegy belibbent a házasságba a nevelőanyja unokahúgával 1878 áprilisában egy Notting Hill-i templomban. Huszonnégy éves arája, Clara sokkal kevésbé volt lusta, mint ő, de nem is volt annyira kedves. A menyegzőn merev, szűk, krémszínű damasztruhát viselt, amit gyöngyökkel díszített öv szorított össze a derekán.2

Bár Clara és Frederick Angliában terveztek élni, Frederick gyakran átlátogatott Amerikába. A neve szerepelt a New York-i Társasági Névjegyzékben, a kevés újgazdagok egyikeként. Mert az apja pályafutása dacára – ahogy új barátai siettek őt tisztázni – Frederick „soha nem üzletelt”, ezért őt „egyöntetűen befogadta a New York-i elit”.3

Frederick és Clara valamiért mégis úgy döntöttek, hogy az angol tengerparton, a hangulatos és barátságos Torquayben bérelnek házat. A mindenféle szervezethez csatlakozni kész Frederick tagja lett a jachtklubnak, és beállt eredményjegyzőnek a helyi krikettklubba. („Amikor megengedték nekem, hogy besegítsek, én borzasztóan büszke voltam – emlékezett Agatha –, és nagyon komolyan vettem a feladatot.”)4

Az 1890-es években Torquay arról volt híres, hogy az enyhe teleken jól el lehetett ott tölteni az időt. Frederick és Clara első gyermeke itt, egy bérelt házban született 1879. január 9-én. A babát Nagyi-néni után természetesen Margaretnek keresztelték. Margaretet (1879–1950), Agatha nővérét később mindenki Madge-nek szólította.

A következő év júniusában Clarának fia született, Louis Montant (1880–1929), avagy Monty, mégpedig épp egy Amerikába tett látogatásuk idején. A család ekkor úgy határozott: átköltöznek Amerikába, és ott fognak élni, s azért jöttek csak vissza Torquaybe, hogy az ottani dolgaikat elrendezzék, és felszámoljanak mindent. Frederick épp visszament New Yorkba, amikor Clara szeme megakadt az Ashfield nevű villán. Hat hálószoba volt benne, be volt kötve a helyi csatornahálózatba, de legfőbb vonzereje mégis a kert lehetett: „hatalmas télikert, orchideaház és páfrányház, bőséges kínálatú, nagy gyümölcsöskert, pompás pázsit és konyhakert.”5

Clara ekkor úgy döntött, hogy mégsem költöznek Amerikába, és nem olyan nő volt, akit könnyen rá lehet venni, hogy megmásítsa a döntését. Szerette a színpadias ruhákat: „elegáns volt és méltóságteljes… hosszú, fekete, libegősen könnyű marokénköpenyben… mindig magasra tartott fejjel lépett be a házba.”6 Mint afféle kifinomult, viktoriánus hölgy, imádta Tennysont, Landseert, Mendelssohnt és „Miss Nightingale”-t. De nem volt mentes az emberi gyengeségektől: beismerte, hogy nem tud ellenállni a „fagylaltnak és az American soda cooler koktélnak”.7

Noha Clara Margaret Boehmer (1854–1926) kétségkívül impulzív személyiség volt, a legjobban mégis a stabilitásra vágyott. Édesapja, Friedrich Boehmer katonatiszt volt, aki Martinique szigetén született, német apától; angol édesanyját Pollynak hívták. Öt gyermekük született, négy fiú meg Clara; a lányuk akkor jött a világra, amikor Friedrich épp Dublinban szolgált.8

Amikor Friedrich megkapta az obsitot a seregtől, azaz nyugdíjba vonult, Jersey szigetére költözött a családdal, és ott halt meg. Agatha elmondása szerint a halálát az okozta, hogy leesett a lóról. De a helybéli egyházi anyakönyv prózaibb okot említ: bronchitiszt.

Polly ekkor magára maradt öt gyermekkel, akiket a hadseregtől kapott kis nyugdíjból kellett volna fölnevelnie. Valamit muszáj volt kitalálnia, ha nem akarta, hogy a gyermekei elveszítsék amúgy is gyönge lábakon álló középosztálybeli státuszukat. Ezért adta oda az akkor kilencéves Clarát Margaret nővérének (Nagyi-néninek), mert Margaret éppen akkor készült hozzámenni a maga tehetős amerikai üzletemberéhez. Clara soha életében nem tudta elfelejteni, hogy az édesanyja odaadta őt másnak. Mindig is szeretetéhes maradt, és roppant ragaszkodó. Képes volt „belelovalni magát mindenféle szörnyű lelkiállapotba”, és Agatha úgy vélekedett az anyjáról, hogy „szégyenlősséggel, szánni való önbizalomhiánnyal” küzdött.

Clarát nyilván az tette ilyen bizonytalanná, hogy ő volt a „szegény rokon”, de újabb kutatások szerint a családjában voltak mentális problémák.9 Clara bátyja, Frederick például agyonlőtte magát 1909-ben; Clara unokatestvére, Amy Boehmer 1891-ben vízbe ölte magát – és egy másod-unokatestvér is vízbe ugrott 1922-ben, és megfulladt. Clara nagyapjának a fivére elmegyógyintézetben halt meg, és a nagypapa lánytestvére is eltöltött ott némi időt 1850-ben. Az anyja unokatestvére 1880-ban halt meg „mániában” egy elmegyógyintézetben, s ennek nővérét is ideggyógyintézetbe csukták 1891-ben. Egy másik távoli unokatestvér pedig alkoholista volt, aki verte a feleségét, s ezért el is ítélték.

Hogy ezek az esetek összefüggtek-e egymással, nem is igazán lényeges. Az ilyen történetek egy viktoriánus családban mindenképpen félelmet és szégyenérzést generáltak. Az anyai ágon jelen lévő „téboly”, ahogy akkoriban ezt nevezték, visszatérő téma lett Agatha írásaiban. Abban a nagyon korai írásban is, ami a csodaszép házról szólt, a főszereplő édesanyja az őrültek házában halt meg:

A családban öröklődik az elmebaj. A nagypapa főbe lőtte magát, egy lánytestvér meg… kiugrott az ablakon… és Allegra édesanyja is már évek óta ebben az otthonban élt. És nemcsak hogy… fura lett volna, nem. Dühöngő őrült volt! Szörnyű valami ez a téboly.10

Még vártak rájuk nehéz idők, de a meglévő adatok közt nincs egyetlen célzás sem arra, hogy bármiféle elégedetlenség zavarta volna meg Clara és Frederick hosszú és boldog házasságát. Clara tízéves korától nem is nézett más férfira. Ám azt el kell mondanunk, hogy a férjek bálványozása bele volt építve a viktoriánus házasság intézményébe.

Agathának első írónő-példaképe maga Clara volt, aki novellákat és verseket is írt. A Clara saját kézírásával fennmaradt versek, melyek a magánéletről szólnak, sajátosan viktoriánus fényben mutatják meg, hogyan látta ő és Frederick a házasságukat. Clara magát lényegileg alárendeltnek tudja:

Hallgass meg engem, én jó Istenem,

Hallgasd meg, kérlek, forró, halk imám,

Segíts, könyörülj gyarló lelkemen:

hogy ő szeressen, mást nem is kiván.

Frederick válaszverséből kiderül, hogy feleségét „a ház angyalá”-nak látta, s ebben követte a klasszikus viktoriánus nőfelfogást, mely a nőt csöndes, tiszta, házias lénynek tartotta: az otthon erényes középpontjának.

De lásd, hű és gyengéd az én szivem,

Övé szerelmem, másé nem lehet,

Hófehér angyal, hitves ő nekem,

csak tőle várok boldog életet,

csak ő vezesse, ő és senki más

sötétből fényre árva lelkemet.11

Ennek az emberpárnak a rendíthetetlen kapcsolata adta meg Agathának élete első évtizedében, hogy olyan nagyon szeretve érezte magát. És különösen Clarával még az agyuk is egy srófra járt, „intuitív módon átlátták azokat a helyzeteket is, amelyek a normál halandók számára érthetetlenek maradtak”.12

Eljött azonban az idő Agatha számára, amikor maga mögött kellett hagynia Ashfieldet, és szembe kellett néznie a XX. századdal, melyben a nők már nem engedhették meg maguknak, hogy „hófehér angyal”-ok legyenek, és bizony meg kellett küzdeniük a megaláztatással, a munkával és a pénzszűkével is.

3. fejezet A házban rejtőzik valami

Ezernyolcszázkilencvenkettő szilveszterének napján Frederick Miller a kertjében sétált, amikor észrevette, hogy a melegházban hidegek a fűtéscsövek. Ez furcsa volt! A meglepett családfő azonnal keresni is kezdte „lelkiismeretes és szorgalmas” kertészét, a már három éve nála szolgáló William Henry Callicottot.

Callicott azonban nem volt sehol. Frederick folytatta a keresést, és végül benyitott a használaton kívül lévő istálló ajtaján.

Ott találta a kertészt, holtan. Egy kötélen lógott a teste.

Ashfieldben volt telefon, Frederick tehát azonnal értesíteni tudta a rendőrséget. Kiderült, hogy Callicott nem ment el a többi szolgával az ashfieldi karácsonyi ünnepségre. Arra hivatkozott, hogy a kislánya beteg. De valójában a kertész magáról hitte azt, hogy súlyos szívbetegsége van, és úgy vélték: kétségbeesésében oltotta ki az életét.1

A hideg fűtéscsövek mozzanata, majd a holttest megtalálása akár egy Agatha Christie-krimi kezdő jelenetében is lehetnének. Pedig a történetet nem krimiben írta meg, hanem félig önéletrajzi jellegű regényében, a Befejezetlen portréban. Ez is egyike a számos Agatha-könyvnek, amelyben az otthon egyszerre csodálatos és baljóslatú színben jelenik meg.

Gyerekkorában Agatha magába szívta azt a jellegzetesen viktoriánus életérzést, hogy az otthon az ember életének a középpontja.

Később meg is írta azokat a dús, intenzív benyomásokat, amelyek Ashfield zárt világában érték őt, s ahol Jane Rowe, a szakácsnő nagyon is erőteljes figura volt. Agatha nagyon szeretett Jane konyhájában sertepertélni. Ashfieldben az étkezések jellemzően igen bőségesek voltak, s az ételek nem éppen diétásak. Maga Agatha pedig „torkos kislány” volt, akinek „a tejszín mindig is a kedvence volt, és az is maradt”. Van egy kézírásos receptgyűjtemény, melyet Clara állított össze a lánya későbbi használatára, s abban, akár mártásos csirkéről, akár „kínai rizs”-ről esik szó, újra és újra visszatér ez a mondat: „Adj hozzá egy bögre tejszínt.”2

Az 1891-es népszámlálásból megismerhetjük az állandóan a kislány Agatha körül lévők neveit: a személyzetet. Nagyon is jól emlékezett rájuk hetven évvel később, és bensőséges leírást adott róluk az önéletrajzában: nemcsak Jane Rowe-ról, hanem a belső szobalányról, Jane Ratcliffe-ről, a másik szobalányról, Charlotte Froude-ról, és – aki számára a legfontosabb volt – a dadájáról, Susan Lewisról. Agatha olyan társadalmi rétegbe született, amely akkor még el sem tudta képzelni, hogy szolgák nélkül éljen. Valaki hallotta, amikor a kislány ezt mondta Susannek: „Dadus, ha majd nagy leszek, építünk egy kis kunyhót Ashfield kertjében, és ott fogunk lakni, te meg én, örökre!”3

Ashfield azonban nemcsak bőséges étellel és meghitt női társasággal szolgált Agathának, hanem a vizuális élmények gazdag tárháza is volt. Fényképek mutatják, mennyire teli volt tárgyakkal, szinte túlzsúfolva. Idővel ezen tárgyak közül sok átkerült Agatha későbbi otthonába, a Greenway nevű kúriába Devonban. Ennek első emeletén az 1990-es években egy hálószobából fürdőszobát alakítottak ki, és a benne álló szekrényben egész sor irattartót találtak, gondosan katalogizált számlák tömegével, melyek híven mutatják Frederick kényszeres vásárolgatását.

Ha belepillantunk az irattartókba, ott vannak a számlák egy pár Wedgewood medálról, „2 Keleti Tál”-ról és „8 Zsírkő Szobor”-ról, talapzaton. Frederick egyszerűen nem tudott ellenállni, ha olyan üzletet látott, mely „műtárgyakkal, ritka porcelánnal, régi bronzszobrokkal és mindenféle különlegességekkel” kereskedett. Clarát és magát a legkülönbözőbb dolgokkal lepte meg: ametisztgyűrűvel, esernyőtartóval, két metszett üveg boroskancsóval, 5 gobelinülésű Chippendale székkel, valamint 18 pár gyöngyházberakású ezüst desszertvillával, tartódobozban.4 Frederick kénytelen volt a házat is kibővíteni, hogy mindezeknek helye legyen, sőt, egy báltermet is hozzáépíttetett, „melyben akár 120-an is táncolhattak”.5 Nagy előszeretettel rakta fel a falra úgy az olajfestményeket, hogy a lehető legkevesebb hely legyen közöttük.

Agatha utánozta az apját: kis méretben ő is házat rendezett be, kedves babaházát. A zsebpénzéből vásárolt bele bútorokat:

Voltak még tükrös öltözőasztalok, fényezett, kerek ebédlőasztalok, egy ocsmány, narancsszínű brokát ebédlőgarnitúra… babaházam egy idő után olyan zsúfolttá vált, akár egy bútoráruház.

Időskorában jött rá, hogy akkor egy életre szóló szenvedély csírái mutatkoztak meg. „Majdnem egész életemben »házikósat« játszottam”, írta.

Megszámlálhatatlan házat laktam be, vásároltam meg, cseréltem el másik házra, bútoroztam be, dekoráltam és alakítottam kívül vagy belül. Ó, azok az áldott házak…!

Agatha megismerhette a nagyszülei generációjának jellemzően sötét, varázslatos lakásbelsőjét is, amikor Ealingbe ment Nagyi-nénihez a Craven Gardens 9-es szám alatt lévő, alacsony sorházba, mely közel volt az ealingi vasútállomáshoz.

Nagyi-néni fontos szereplője volt Agatha gyermekkorának: erősen hatottak a kislányra a néni különféle elvei, és a cherry brandy iránti szenvedélye. Azt állította magáról, hogy „gyorsan átlát az embereken”, és Nagyi-néni átható, de megértő pillantását Agatha átruházta Miss Marple-re.6

Nagyi-néninek kialakult véleménye volt arról, hogy a férfiak mit is akarnak „igazából”. Mintha éppen őrá gondolt volna Agatha, amikor Miss Marple tapintatosan whiskyt tölt, miközben azt mormolja, hogy a „férfiembernek valami erősebb való”, mint a tea.7 Nagyi-néninek az is meggyőződése volt, hogy „minden nőnek készenlétben kéne tartania ötven fontot, ötfontos bankókban, szükséghelyzet esetére”, s ezeket a szavakat egy nagynéni szájába adta Agatha, mégpedig egy kései, 1968-as regényben.8

Az ifjú Agathát ebben az impozáns, vérbeli viktoriánus környezetben elbűvölte Nagyi-néni pompás mellékhelyisége, amelyben „a vécé kényelmes és széles mahagóniülőkéjén úgy érezhette magát az ember, mint egy királynő a trónján”. Nagyi-néni nemigen mozdult ki félhomályos nappalijából, és csak azért áll fel, hogy kinyissa a tárolószekrény ajtaját, amelyben „lekvárok és befőttek bujkáltak, különféle ládikókban datolya, szárított gyümölcs, füge, aszalt szilva, cseresznye, angyalgyökér lapult, a zacskókban mazsola csörgött, mellette sorakozott kockákban a vaj, vászonzsákokban a cukor, a tea és a liszt”. Ahogy idősödött, egyre több mindent halmozott föl. Agatha eleinte felnézett Nagyi-nénire, szerette, és nagyon erősnek látta, de fokozatosan észrevette, milyen törékennyé vált. Még az a mindennel felszerelt, príma tárolószekrény sem tudta Nagyi-nénit megvédeni a közeledő haláltól.

Az élet Ashfieldben és a Craven Gardensben is a személyzet munkáján nyugodott. Agatha maga is elcsodálkozott, amikor az 1960-as években újraolvasta korai regényeit: „…hogy ott mennyi szolga jött-ment…!”9 Neki gyerekként ez volt a természetes, de idővel elgondolkozott a háztartási alkalmazottakon és az egész intézményen. Felidézte, hogy a családjához tartozó nők „jól megdolgoztatták a szolgáikat, de gondjukat is viselték, ha olykor megbetegedtek. Ha egy lánynak balkézről gyermeke született, a nagyi elment ahhoz a férfihoz, és beszélt a fejével: »És ugye, tudja, mi a kötelessége Harriet felé?«”10 Agatha úgy vélte, hogy a munkaadó és az alkalmazott is nyerhetett egy ilyen kapcsolaton: a háztartási alkalmazott ázsióját emelte, ha „jó” asszonya volt.

De ez csak a történet egyik oldala. Agathának nem volt igazi tapasztalata a háztartási alkalmazottak megalázó helyzetéről, és a legtöbb támadás éppen amiatt éri mint írót, hogy a személyzetet mintha nem is vette volna emberszámba. Jól látható ez például a Nyaraló gyilkosok című regényben, ahol a szálloda személyzetét eleve kizárják a gyanúsítottak közül, mert szolgák. Máskor meg azt látjuk Agatha Christie-nél, hogy épp ezzel az előítélettel játszik, és jaj annak az olvasónak, aki feltételezi, hogy a gyilkos „nem lehetett” egy szolga. Agatha, az író nem nézi le a szolgákat. Érdeklődve figyeli őket és az idők során változó helyzetüket, és van rá példa a történeteiben, hogy időt szán az életük feltérképezésére.

Ha Ealingben időzött, ott főleg ülő életmódot folytatott, de Agatha gyermekkora Torquayben nagyon egészségesen és meglepően sok testmozgással telt. Gyakran úszott, és jól. Élvezte a görkorcsolyázást a mólón, a bérelt pónin lovaglást: Torquay sok mindent kínált a gyerekeknek. 1860-ban épült itt föl az Imperial Hotel (az első ötcsillagos szálloda Londonon kívül), amely szerepelt is aztán Agatha regényeiben, a Ház a sziklán (1932) és a Holttest a könyvtárszobában (1942) lapjain. És a Grand Hotel is megépült az 1880-as években, hogy fogadja az immár a Great Western vasútvonal közeli állomásán leszálló vendégeket.

Agathának hiába volt felhőtlen a gyermekkora ebben az élvezeteknek szentelt városkában, mégis van valami váratlanul komor a világszemléletében.

A korábban idézett fiatalkori novellában, a „The House of Beauty”-ban már megvan annak a gondolatnak a csírája, mely aztán átszövi Agatha teljes életművét: hogy a családi otthonban ott lapul a gonosz is. A narrátor egy különös, intenzív pillanatban úgy érzi: megtalálta a tökéletes házat, csakhogy rá kell döbbennie: valami rémséges dolog van odabent.

Soha, még korábbi álmaiban sem látszott ilyen gyönyörűnek és tökéletesnek a Ház, mint azon az éjszakán […] Valaki közeledik az ablakhoz…

És akkor felébredt! Rázta a borzadály, a kimondhatatlan undor az iránt a Valami iránt […] ami az ablakhoz lépett, és gonosz tekintettel nézte őt […] és az a Valami olyan teljesen és tökéletesen iszonyú volt, olyan undorító és gyűlöletes, hogy gyomra már az emlékétől is felkavarodott.

Ennyire korán jelen van már Agathának az a meggyőződése, hogy a boldog otthonba befészkelődve jelen lehet maga a gonosz is.

A gondolat újra és újra előjön a művekben, még a legutolsó Miss Marple-regényben is, amelyben egy Gwenda nevű szereplő rábukkan egy elfeledett ajtóra. Gwenda „megborzongott a futó ijedtségtől”, mert a használaton kívüli ajtó megtalálása felszínre hozza Gwenda egy elfojtott, gyermekkori élményét, amikor tanúja volt egy gyilkosságnak. Gwenda egyszeriben úgy érzi, hogy az otthona nem biztonságos: „Fél a háztól.”11

Agatha számára nagyon is ismerős volt az élmény, hogy egy barátságos és ismerős ház, vagy akár egy kedves ember váratlanul fenyegetővé változhat, mert volt egy visszatérő rémálma gyermekkorában a Puskásról.

Ez az elképzelt figura roppant élénken élhetett benne, és nagyon ijesztő lehetett. Agatha két művében is megírta, az Életemben, és önéletrajzi jellegű regényében, a Befejezetlen portréban is. Ez utóbbiról azt írta egy Agathához igen közel álló valaki, hogy „benne sok-sok emlék villan fel a kisgyermekkortól egészen meglett koráig”.12 A Puskás néha tizennyolcadik századi álruhában jelent meg, néha úgy, hogy csak fél karja volt, de mindig váratlanul, belerondítva egy egészen átlagos napba. Néha pedig teljesen belebújt valaki másnak a bőrébe.

Felnéztem Mami arcába – persze, hogy ő volt, ki más? –, és aztán megláttam azt a kemény, világoskék pillantást, meg aztán Mami ruhaujjából – jaj, de borzasztó! – kivillant az a rettenetes karcsonk. Nem a Mami volt az, hanem a Puskás…13

A rettegés más alakban is be tudott kopogtatni a gyerekszoba ajtaján. Agatha nővére, Madge tehetséges színésznő volt. Ő pedig, Agatha kérésére, olykor eljátszott egy másik, rémisztő személyiséget, akinek „Nővér” lett a neve. Ez a „Nővér” pont úgy nézett ki, mint Madge, de a hangja más volt, ijesztően „fojtott és sejtelmes”, és mindig azt mondta: „Ugye, tudod, drágám, hogy ki vagyok én? Én a te Madge nővéred vagyok. Ugye, nem feltételezed rólam, hogy valaki más lennék?”

Agatha a Puskás és a Nővér alakjában azt képzelte el, hogy a saját anyja, illetve a nővére változik át valaki félelmetessé. Fontosak ezek a gyermekkori fantáziák, mert előre jelzik azt, ami Agatha krimijeiben új és modern lesz. Sherlock Holmesnál például a gyilkos még gyakran másik társadalmi rétegbe is tartozik, mint az áldozat. Agatha Christie-nél viszont a tettes akár az áldozat saját családtagja is lehet.14

Agatha pontosan tudta, hogy Madge az Madge, akárhogy mórikálja magát, de a kétely mégis befurakodott a fejébe: „az a hang, és ezek az alattomosan meg-megvillanó szemek… kimondhatatlan rettegés fogott el olyankor!” Jól látszik a „The House of Beauty”-ban, ahogy saját rettegését felhasználva formált meg egy jelenetet. A főhősnő

összekuporodva ült a kanapén, furcsa testhelyzetben […] Lassan felemelte a fejét, és ránézett a férfira… Az megtorpant, mint aki megbénult. Ismerte ezt a tekintetet. Az a Valami volt, ami a házból nézett ki rá.15

Az igazi, félelmetes titok azonban, amely a Miller család kellemes és gondtalan ashfieldi élete mögött rejtőzködött, az volt, hogy a családnak vészesen fogyott a pénze.

Jegyzetek

Előszó

1 Godfrey Winn: „„The Real Agatha Christie”, Daily Mail (1970. szeptember 12.).

2 Agatha Christie: Életem (Helikon, 2021, Kállai Tibor), 632. o. A könyvből vett idézetek a továbbiakban általában nincsenek végjegyzetelve.

3 Gillian Gill: Agatha Christie: The Woman and Her Mysteries (1990).

A szülői ház

1 Torquay Times & South Devon Advertiser (1890. szeptember 19.), 1. o.; Morning Post (1890. szeptember 18.).

2 Richard Hack: Duchess of Death (2009), 6. o.

3 Rendőrségi akták: eltűnt személyek személyleírása 1926; Ramsey (1967) 22. o.; Agatha útlevele

4 CAT: fényképalbum.

5 CAT: a Miller család könyve: „Confessions, An Album to Record Thoughts Feelings” (1903. október 27.).

6 Beszélgetés Mathew Pricharddal, 2020. szeptember 29.

7 CAT: „Confessions” (1897. október 15.).

8 Daily Mail (1938. január).

9 CAT: Adelaide Ross (szül. Phillpotts) levele Agathának (1966. március 15.).

10 Gillian Gill: Agatha Christie: The Woman and Her Mysteries (1990), 5–6. o.

11 Colleen A. Brady alapos kutatásainak tartozom köszönettel, hogy ezt a pontot megvilágította.

12 CAT: kiadatlan, gépelt kézirat: „The House of Beauty”.

13 Örök éj, 1967. Lásd még: Laura Thompson: Agatha Christie: An English Mystery (2007, 2008), 7. o.

Téboly a családban

1 „The H. B. Claflin Company” The New York Times (1890. április 20.); Colleen R. Brady.

2 A ruhát alkalmam volt megvizsgálni 2021 májusában Greenwayben, amikor kicsomagolták, hogy restaurálják.

3 CAT: no. 30, levél Whitelaw Reidnek, az amerikai nagykövetnek (1909. április 2.).

4 Ian Rowden: „When Agatha Christie kept the cricket score”, Torquay Times (1974. szeptember 24.).

5 Hirdetés a haszonbérbe adásról. The Times (1881. október 9.).

6 Miss Gwen Pettyt idézi Gwen Robyns: The Mystery of Agatha Christie (1978; 1979), 36. o.

7 CAT: „Confessions” (1871. május 1.).

8 CAT: Garrison of Dublin, keresztlevél (1854. március 14.).

9 Mindezeket Colleen R. Brady fantasztikus genealógiai kutatásainak köszönhetem.

10 CAT: a „The House of Beauty” kézirata.

11 CAT: „Album” családi versek Clara Miller kézírásával.

12 Max Mallowan: Mallowan’s Memoirs (1977; 2021), 196. o.

A házban rejtőzik valami

1 Torquay Times and South Devon Advertiser (1893. január 6.), 7. o.

2 NT 121991, Clara Miller kézírásával írt könyvecske: „Receptek Agathának”

3 Idézi Robyns (1978; 1979), 49–50. o.

4 NT 122993, 122998, 123010, 122953, 122976, 123024: számlák Ashfieldből.

5 Daily Mail (1926. december 7.).

6 CAT: „Confessions” (1870).

7 A kristálytükör meghasadt (1962).

8 Balhüvelykem bizsereg (1968).

9 Francis Wyndham: „The Algebra of Agatha Christie,” Sunday Times (1966. február 26.).

10 Marcelle Bernstein: „Hercule Poirot is 130,” The Observer (1969. december 14.).

11 Szunnyadó gyilkosság (1976).

12 Mallowan (1977; 2021), 195. o.

13 Az óriás kenyere (1930).

14 Alison Light: Forever England: Femininity, Literature and Conservatism between the Wars (1991; 2013), 94. o.

15 CAT: „The House of Beauty” kézirata.

Tartalom

Előszó: Szem előtt, rejtőzködve

Első rész – Egy viktoriánus kislány: az 1890-es évek

1. A szülői ház

2. Téboly a családban

3. A házban rejtőzik valami

4. A tönk széle

Második rész – Eladósorban Edward király idején: az 1900-as évtized

5. A megfelelő férfira várva

6. A legpompázatosabb viktoriánus illemhely

7. A Gezireh Palace Hotel

8. Színre lép Archibald

Harmadik rész – Ápolónőként a háborúban: 1914–1918

9. A torquayi városháza

10. Szerelem és halál

11. Poirot színre lép

12. A Moorland Hotel

Negyedik rész – Az ígéretes fiatal szerző: az 1920-as évek

13. London színre lép

14. Rosalind színre lép

15. A brit misszió

16. Thrillerek

Ötödik rész – 1926

17. Sunningdale

18. A titokzatos stylesi eset

19. Az eltűnés

20. A Harrogate Hydropathic Hotel

21. Agatha megkerül

Hatodik rész – Plutokrata korszak: az 1930-as évek

22. Mezopotámia

23. Max színre lép

24. „Azt hiszem, hozzád megyek…”

25. Nyolc ház

26. Az aranykor

Hetedik rész – Háborús szolgálat: az 1940-es évek

27. Bombák árnyékában

28. A lányom mindig a lányom

29. Az élet elég komplikált

30. Írta: Mary Westmacott

Nyolcadik rész – Zátonyok közt: az 1950-es évek

31. A hatalmas, költséges álom

32. Eljöttek Bagdadba

33. A Christie-könyvek világa a háború után

34. Zsöllye, második sor

35. A kedves nagyanyó

Kilencedik rész – Leáldozóban: az 1960-as évek

36. A Christie-vagyon rejtélyes esete

37. Fura alakok gyülekezete

38. Nyomoznak a hölgyek

39. Tudd, mikor kell visszavonulni

Tizedik rész – Függöny: az 1970-es évek

40. Winterbrook

41. A temetés után

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Képek forrásai

Jegyzetek

Képmelléklet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond Infant – SIL Open Font License
Labrada – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Nymphette – Nymphont License v1.00