KALANDOK KÖNYVE I.

Kedves Olvasó!

Ez egy különleges könyv, melynek lapjain 5:1-ben elevenednek meg három testvérszerző szerteágazó kalandozásra hívó történetei.

A kötetben életre kel Boldi, a tűzoltómanó, aki egy már gyerekként tűzoltónak állt kisfiú, Villám, a musztáng hátán Szivárvánnyal az indiánlánnyal, a kék terepjáró és tulajdonosa, a bohókás Hordósi Herold család, a Szondi-alagút vidám felfedezői, illetve modern korunk hős betyárjai. A meseregények további különlegessége, hogy gyermekírók művei, ezért bár elsődleges célcsoportjuk a kisiskolások, érdekesek lehetnek a gyermeki képzeletvilágba elsőkézből betekintést nyerni vágyó bármely korosztályba tartozó olvasónak is.

Jó szórakozást!

A szerzők édesanyja

© Pintér Amádé, Jávor és Illangó

© illusztráció: sajátszerkesztésű képek, Illangó rajzai és Amádé fényképei

Kiadó: Pintér Zoltán, 2024.

ISBN: 978-615-6758-58-3

Pintér Jávor

Boldi, a tűzoltómanó

© Pintér Jávor, 2024., illusztráció sajátszerkesztésű képek

1. fejezet

Boldi vágya

Élt egyszer egy kisfiú. Úgy hívták, Boldi. Egész élete vágya az volt, hogy egyszer tűzoltó lehessen. Már babakorában is tűzoltós babajátékokkal játszott.

Első szavai azok voltak, hogy nínó és tűz. Tapsikolt, ha meglátott egy elhaladó tűzoltókocsit. A házuk közelében üzemelt egy tűzoltóállomás. Már babakocsis korában arra kellett sétáltatni és órákig állni a kerítésnél, ahonnét figyelték a piros járműveket. Óvodában mindig tűzoltónak vagy valamilyen tűzoltó szerszámnak öltözött farsangkor. Mindig különféle tűzoltó felszereléseket ért ajándékba és tűzoltós mesekönyveket, rajzfilmeket nézett. Bátyját és húgát mindig azzal nyúzta, hogy játszanak vele tűzoltó bevetéseset. A többiek már nagyon unták mániáját.

Boldi most másodikos volt, igazi nagyfiú, aki már önállóan sétálhatott az iskolába és vissza. Iskolába menet nap, mint nap a tűzoltóság előtt vezetett el az útja. Minden alkalommal bebámult a kerítésen át az álló, piros masinákra. Jól ismerte mindet. Az udvarban hosszú, többajtós garázsban pihentek a gépek. Általában nappalra kinyitották a kapukat szelőztetni és, hogy vészesetben gyorsan tudjanak indulni. Néha nem is bent, hanem kint parkolt néhány járgány. Volt ott 5 többféle méretű létrás kocsi, 3 víztartályos autó rengeteg slaggal és 2 személyzeti gépjármű, amiben az tűzoltáshoz még szükséges embereket szállították. A nagy garázs mellett parkolt 3 tűzoltó helikopter is egy nagy betonozott felszálló pálya mellett egy félig fedett hangárban. Többször látta már azt is Boldi, amikor szirénázva csikorgó kerekekkel kirontottak a járművek a kapun.

Ahogy mindig elhaladt a nevezetes épület előtt, egyre erősödött benne a vágy, hogy ő is tagja legyen a tűzoltók csapatának. Rengeteget imádkozott is azért, hogy ez teljesüljön. Mindenki azt mondta neki, hogy biztosan sikerülnie fog neki elvégeznie a tűzoltó iskolát kiválóan és biztosan munkába állhat majd álmai munkahelyén. De Boldi nem szeretett várni. Azt gondolta, már most is tudna tűzoltó lenni, hiába intették türelemre. Úgy érezte, a szíve mélye nagyon sürgeti, ezért gondolt egy nagyot és egy délutánon hazafelé úton becsöngetett a tűzoltóságra. Jó hosszút nyomott a csengőn, hogy tutira meghallják.

A portás először riadtan nézett ki:

– Csaknem ég az iskolatáskád, fiam? – vigyorgott, amikor meglátta maga előtt a fiúcskát.

– Nem, nem, dehogyis. Azért csengettem, mert tűzoltónak akarok jelentkezni!!!

A portás hangos hahotára fakadt.

– A vállamig sem érsz, mit akarnál te itt kezdeni magaddal?

Való igaz, Boldi a maga 8 évével nem tűnt valami túl nagynak és erősnek. Szőkésbarna, kócos haját borzolta a tavaszi szél. Barna szemei tűzben égtek a lelkesedéstől, hiába volt csak 125 centi magas. Izmai sem dagadtak ki, de azért vézna sem volt és osztályában a fürgék, erősebbek közé tartozott.

– Én akkor is tűzoltó szeretnék lenni! Szóljon a parancsnoknak!

– Rendben, majd úgy 15 év múlva – vicceskedett a bácsi. Boldi nagyon dühös lett, nem szerette, amikor a felnőttek semmibe veszik a gyerekeket. Erről mindig az a történet jutott eszébe, hogy az öntelt tanítványok nem akarták odaengedni Jézushoz a gyerekeket, de Ő magához hívta őket, megáldotta, ráadásul például állította őket. Azt mondta, az juthat be Isten országába, aki olyan tiszta szívű, mint egy gyermek. Jézus hős és életeket ment, a tűzoltóparancsnok is ezt teszi, ő biztosan megért majd engem, gondolkodott Boldi.

– Nem érti? Most akarok lenni tűzoltó! Szóljon a főnöknek! – ordította ezért Boldi a portásnak.

– Nézd, kicsikém, éppen ott jön az illetékes – mutatott a portás a feléjük közeledő tiszteletet parancsoló kinézetű, egyenruhás férfire.

– Ki csöngetett ilyen hosszan? – lépett melléjük a parancsnok.

A portás válaszra sem nyithatta száját, amikor Boldi már jelentkezett is.

– Én! –kiáltotta. – Mert tűzoltó akarok lenni! – tette hozzá ellentmondást nem tűrő határozottsággal.

A parancsnoknak döbbenetében tízszeresére nőtt a szeme, aztán elmosolyodott.

– Te még kicsi vagy ehhez, de látom, akad benned bátorság! Ha megnősz, beveszünk a csapatba. Addig viszont ne csöngess ekkorákat!

– De én most akarok tűzoltó lenni, és ha be nem vesz a csapatába, újra be fogok ekkorákat csöngetni! – vágott vissza Boldi sértődötten.

– El se bírnád a tűzoltófecskendőt! Tűzoltókocsit sem tudsz vezetni. Még olyan kicsi sisakot sem gyártanak, ami illene a buksidra – borzolta meg a haját kedvesen a főnök.

– Engedjen be és megmutatom, hogy én igenis elbírom a locsolótömlőt! – szólt vissza Boldi csökönyösen.

De a parancsnok csakúgy, mint Boldi, hajthatatlan maradt. A kisfiú kitartóan fújta a magáét, hogy de ő most és akkor is most akar tüzet oltani, a főnök pedig azt hajtogatta, hogy de még nincs itt az ideje. Addig-addig feszítette a húrt Boldi, amíg már idegesen tessékelték ki a felnőttek.

Boldi nem értette, hogyan történhet ilyesmi. Elkeseredett, de a dac és lelkesedés hajtotta tovább.

– Aki kér az kap! Ha egy mustármagnyi hit hegyeket vihet el a helyükről, akkor nekem is sikerülni fog tűzoltóvá válnom! Mert nagyon is hiszem, hogy képes vagyok rá! – motyogta maga elé, ahogy hazafelé lépegetett.

Amikor hazaért, anyukája egyből észrevette, hogy lógatja az orrát.

– Mi a baj, kicsim, rosszul sikerült egy dolgozat? – kérdezte.

– Nem, nem, azért szomorkodom, mert nem lehetek még tűzoltó.

– Miért is akarnál pont most az lenni? Idáig is tudtál várni! Leszel még felnőtt, nem is olyan sokára – mosolygott rajta az anyukája.

– Még hogy nem sokára?! – csattant fel Boldi. – Hiszen 10 év még, amíg 18 éves leszek! Az még több, mint amit ár éltem!

– El fog az repülni hamar! Élvezd a gyerekkorod! Addig játssz a tűzoltós legóddal, mit szólsz?

– Áh, az nem az igazi! – Boldi kedvetlenül ette az ebédjét.

Boldi másnap ismét becsengetett ugyanolyan hosszan és elölről kezdte a nyaggatást. A portás hamar megunta és végül a tűzoltókapitány bácsi is ráordított, hogy hagyja már békén őket. De Boldi nem tágított, csak akkor ment el, amikor bezárták a bejáratot és otthagyták kint az utcán és csöngetésére sem feleltek többet.

Ahogy szomorúan hazafelé baktatott, hirtelen fény gyúlt a fejében és új ötlete támadt: ha nem állnak szóba vele, majd levelet ír nekik. Nem is levelet, hanem leveleket! Sokat, rengeteget! Addig küldözgeti nekik, amíg meg nem gondolják magukat. Szinte szárnyakat kapva repült haza. Egész délután cetliket vágott és körmölte rájuk üzenetét addig, amíg az ujja már begörcsölt a sok irkálástól.

Tűzoltó akarok lenni, vegyenek fel!
Boldi

Másnap reggel és délután, ahogy eltervezte, ezekkel a kis papírfecnikkel szórta tele a kerítés mentén az egész környéket és egy plakátot ragasztott a bejáratra. Mindre ezt írta: „Tűzoltó akarok lenni, vegyenek fel! Boldi”. A parancsnok így zsörtölődött:

– Ez a kölyök! Ráadásul még a kézírását sem lehet rendesen elolvasni – ez utóbbi igaz is volt, hiszen a rengeteg másolásban megfájdult Boldi keze, nem foglalkozott olyan apróságokkal, mint a betűk szépre formálása. Úgysem ez volt a lényeg, hanem az üzenet.

Ez így ment napokig, mígnem Boldinak tátva maradt a szája a csodálkozástól, amikor odaért a tűzoltósághoz. A kapu ugyanis tárva nyitva ácsorgott, mint ha arra várna, hogy Boldi besétáljon rajta! A portás bácsit sem látta sehol. Boldi körbenézett, miért lehet ez így. Észrevett egy költöztető teherautót.

– Biztos valami új bútort cipelhetnek éppen az irodába. Itt az én időm! – gondolta Boldi – Most bejuthatok a tűzoltók közé! – ezzel besurrant úgy, hogy alig tette lábát a földre, nehogy lefüleljék, amikor igazán még be se jutott.

Elfutott a garázs előtt parkoló tűzoltósági járművekig. Óvatosan körbesétált egy létrás kocsit, aztán a garázshoz igyekezett, mert onnét hallott hangokat. A tűzoltó parancsnok éppen eligazítást tartott embereinek, amikor is mindenkinek kiosztotta a feladatait, ha tűz van, ki mit csinál aznap. Beszéde közben felpillantott és szembe találta magár Boldival.

– Mit keresel te itt?! – kiáltott rá mérgesen – Áh, ne is mond, kitalálom, tűzoltó akarsz lenni… – sóhajtotta. – Nem lehetsz!

– De!

– Sipirc innen! – de Boldi nem tágított. Látva ezt a főnök, rámordult két zömök tűzoltójára – Vigyétek ki! – az erős emberek felkapták a rúgkapálva tiltakozó fiúcskát. de azért nekik könnyű volt ki vinniük. Boldi taktikát váltott, miközben vitték ki. Vergődés helyett könyörögni kezdett.

– Légy szíves, hagy maradjak! Mit zavar az titeket, ha köztetek vagyok?

– Nem lehet, veszélyes szórakozás lenne ez egy ilyen kisfiúnak. Ez egy felelősségteljes munkahely, nem gyermekjátszótér – ezzel könyörtelenül kitették az utcára.

Boldi nagyon csalódott lett, arcán folytak a könnyek. „Akkor is tűzoltó leszek!” – szorította ökölbe a kezét.

2. fejezet

Minden lében kanál 1.

Boldi ezentúl minden szabadidejét azzal töltötte, hogy leste, mikor indulnak éles bevetésre a tűzoltók. Biciklién ülve várta, mikor jönnek már el előttük. Hamarosan sor is került ilyen eseményre. A tűzoltóautók éppen Boldiék háza előtt húztak el nagy szirénázással. Ő is már a száguldó szirénások mögött tekert teljes erejéből, miközben azt ordítozta teli torokból, hogy ninó-nínó.

A riasztás egy erdőtűzhöz szólt. Kigyulladt egy tölgyes. Elég későn jött bejelenés, így már eléggé elterjedtek a lángok, nagy területen égtek a szegény fák.

Amíg a tűzoltók oda nem értek, a lángok tanácskoztak egymással. Egy rosszul eloltott tábortűz szikráiból csaptak fel és szélúrfi hátáról ugráltak le a száraz avarra.

– Hallom a tűzoltókat közelegni! – mondta az egyik vörös lángocska.

– Siessünk! Gyújtsunk fel minél több mindent, mielőtt ideérnek!

– Éhes vagyok, jól jönne egy menüváltoztatás – röhögött egy ficánkoló tűznyaláb.

– Mondjuk azt nekik, hogy meghívjuk őket vacsorára! De azt már ne közöljük velük, hogy ők lesznek a főfogások! – vihogott villódzva egy szélben lobogó láng.

A tűzoltókocsik már fékeztek is az égő terület szélén és Boldi biciklije is alig lemaradva tartott odafelé. A tűzoltók mind kipattogtak a gépekből, mint a labdák és tömlőiket kezdték letekerni. A lángok sisteregni kezdtek a fülükbe:

– Ne bántsatok minket, inkább gyertek vacsorázni velünk! Béküljünk ki!

– Dehogy is! Mi ősellenségek vagyunk! Pusztuljatok innen!

Eközben Boldi is befutott kerékpárján. Látta, hogy fecsegéssel lopják a napot a tűzoltók, ezért ő kezdett egyből cselekedni. Olyan bátran szállt szembe a hatalmas tűzzel, mint Dávid az óriási Góliáttal. Elkezdte előre felfújt vízibomba lufijaival rakétázni a lángoló erdőt, aztán hideg vízzel töltött vízi pisztolyát is munkára fogta. A tűz erre riadtan hátrébblobbant. Boldi elégedetten pillantott oldalra. Meglátta a tűzoltó parancsnokot és nem tudott ellenállni a kísértésnek: egy víznyalábbal rácélzott. Ploccs, toccsant egy lövet a bácsi arcán. Ettől a tűzoltók is észbe kaptak és nekiálltak tömlőikkel oltani.

Kemény viadal kezdődött. De nem sikerült egymással bírniuk. A tűz nem tudott tovább terjedni, de eloltani sem tudták a tűzoltók. Erősítésért telefonáltak. Pár perc múlva propellerzúgás töltötte be a levegőt, ami hangosabb volt még a pattogó tűz ropogásától is.

– Jaj! – sikoltottak a lángok.

– Hurrá! – ujjongtak a tűzoltók.

– Ti, kárörvendő népség! – jajveszékelt a tűz, amint nyakába loccsant az első vízáradat.

– Juj! – nyafogtak a tűzoltók is, mert nekik is jutott hidegzuhany.

Hamarosan hamuvá locsolták a tűzoltó helikopterek az erdőtüzet.

– Lehetek már én is tűzoltó? – lépett Boldi a parancsnok elé.

– Nem – rázta meg a fejét csökönyösen a főnök. – Szép és jó a lufibomba, de nem sokat ér egy tomboló tűzzel szemben. Látod, nekünk is repülőket kellett hívnunk segítségül. Menj haza és ne veszélyeztesd magad azzal, hogy tűz körül téblábolsz!

Boldi csalódottan, logó orral kullogott haza, a biciklijét tolta maga mellett. Nem erre számított, hanem kitüntetésre, díszmenetre. Még annyira se figyelt oda bánatában, hogy az őt leelőző tűzoltóautóknak rá kellett dudálniuk, hogy el ne üssék.

3. fejezet

Minden lében kanál 2.

Pár nappal később Boldi éppen az iskolából lépett ki, amikor nagy bummanásra lett figyelmes és egy pár karambolozott autót látott maga előtt. Arra ment egy telefont nyomkodó nagyobb diák. Boldi odaszaladt és kitépte kezéből a telefont. Egyből tárcsázta a mentőket, majd a tűzoltókat is, mert apró lángokat látott kicsapni az autók alól. Aztán visszanyomta a telefont a döbbent másik gyerek kezébe és rohant, hogy a járdamenti fák alól földet lapátoljon a kocsikra. Még szerencse, hogy mindig magával cipelte tűzoltó felszerelése egy részét.

Pillanatokon belül kint voltak a tűzoltók és a mentősök is. A tűzoltóparancsnok csodálkozva ugrott ki a kocsijából.

– Már megint itt van az a minden lében kanál Boldi gyerek! – vetett rá egy pillantást és már is haboltópalackkal a kezében rohant a balesetet szenvedett járgányok felé. Nemsokára hab borította a gépeket, már alig füstölgött a tűz.

A mentősök sem tétlenkedtek. Hamar kiemelték, hordágyra tették és berakták a mentőautók hátuljába a sérülteket, aztán nínózva elszáguldottak a kórház felé. Már csak egy személy maradt a roncsok között, egy baba, aki az oldalra feldőlt egyik autó fülkéjének talaj felé lévő oldalán ordított. Úgy tűnt, nincs baja, csak nehéz kiszedni, mert beragadt az ajtó. A tűzoltók fémvágó ollót kerestek szerszámaik között.

Csakhogy Boldi észrevett valamit. Az ütközéskor kifolyt sok üzemanyag eléggé messzire folyt és mindenfelé üvegszilánkok szóródtak a kitört ablakokból. A tavaszi nap erősen sütött, lángra lobbantotta az egyik kifolyt csíkot. A tűzvészesen közelített az autókhoz.

Boldi nem tétovázott, egyből odaugrott a babás kocsihoz. Kiskalapácsával betörte az ablakot, bebújt rajta és felkapta a csecsemőt. Próbálta kirántani, de a gyerekülés csattja erősen tartotta. Gyorsan kioldotta. teltek a sokat számító másodpercek. Karján a kicsivel alig bírta már kipréselni magát az ablakon. Gyakorlata sem volt benne, hogyan kellene tartani egy ilyen kisbabát.

Közben a tűzoltók is észrevették az újabb veszélyforrást. De már kifogytak az oltóik. Elkerülhetetlennek tűnt a nagy robbanás. A legközelebb álló tűzoltó odarohant, felkapta Boldit a babával együtt és rohanni kezdett velük minél távolabb. Ekkor robbant fel az üzemanyagtartály. Hatalmas robajjal járt, óriási lángok csaptak fel és akkora szelet kavartak, ami feldöntötte Boldiékat, akik mind a földre zuhantak. Nem lett nagy bajuk, csak mind lehorzsolódtak. A baba fülsüketítően visított. Boldi meglátott egy bámészkodó babakocsis anyukát. Odaszaladt a babával és felé nyújtotta:

– Szopiztassa meg! Meg kell nyugtatni! Az anyukáját elvitte a mentő – a néni először szóhoz sem jutott meglepettségében, de aztán bólintott és szó nélkül engedelmesen átvette a kicsikét.

Eddigre odaért az újabb adag tűzoltóhab a közeli tűzoltóállomásról, így a tűzoltók már hamar végleg megfékezték a lángokat.

– Boldi, te mindig láb alatt vagy! – korholta a kisfiút fejét csóválva a tűzoltó főnök. – Most még a térded is lehorzsoltad.

– De, uram! – szólt közbe egy másik tűzoltó. – Ő mentette ki a babát!

– Ugyan, mi is megoldottuk volna és akkor eggyel kevesebb lenne a sérült! – feleselt vissza a parancsnok.

Erre Boldi dacosan nyelvet öltött rá, majd hazaszaladt.

4. fejezet

Győzelem

Egy nap Boldi az iskolában épp az unalmas nyelvtanfeladatok felett görnyedt, amikor megszólalt a vészjelző. Először minden gyerek arra gondolt, hogy a szokott, minden évben megtartott riadó próba van, de utána ránéztek tanító nénijük arcára és rájöttek, hogy most nem erről van szó. A gyerekek rémüldözve ugráltak fel, a tanárnő is idegesen kapkodott. Boldi maradt csak nyugodt. Ő biztatta a többieket:

– Álljatok sorba! Vonuljunk nyugodtan a kijárat felé! Ne féljetek, – mutatta fel zsúfolásig tömött táskáját. – nálam vannak tűzoltó szerszámok!

A tanár menetet parancsolt. A folyosóra kilépve a teremből füstszag és forró levegő csapta meg orrukat. Sietősen szaladtak a főkapu felé. Arra felé tolongott mindenki. Hatalmas volt a zsúfoltság és zűrzavar, de a másodikosok hamar kijutottak. Az iskolaudvarból látni lehetett az iskola tetején már kicsapó lángokat. Boldi egy kicsit figyelte a nagy tüzet, aztán intézkedett. Önfeláldozóan visszarohant menteni a még bentlévőket. Az egyik ablakhoz futott, ami mögött még sokakat látott. és kiskalapácsával kitörte az üveget, mint a karambolnál is. Amikor onnan kicsődültek a gyerekek, életét kockáztatva berontott az épületbe, ahonnan rémült kiáltásokat vélt hallani. Néhány gyerkőc éppen vécén volt a vészcsengő megszólalásakor és nem tudták mitévők legyenek. Őket vezette ki Boldi az ablakon át.

Mire kiértek a füstből, ami fojtogató ködként burkolt be mindent, már a tűzoltók is megérkeztek és özönlöttek be az ajtókon át. Víztömlőikkel siettek az épület belseje felé menteni az esetleg még bentrekedteket és oltani.

Boldi jó ideje már kint volt a tűzből, amikor rémült SOS kiáltást hallott. Hiába küzdött a tűz ellen a tűzoltócsapat is, Boldi sem tétlenkedett egy cseppet sem. Hátán elmaradhatatlan tűzoltós táskájával elszáguldott a hang irányába. Nem törődött azzal sem, hogy a tanárok azt kiabálják, hogy nehogy bemenjen.

Boldi rohant teljes erejével. Nem látott a füsttől, tüdejét is marta a mérgező felhő, a forróság is átjárta mindenét. Csak a kiáltások alapján tudott tájékozódni. Körülötte recsegett-ropogott az épület. Háta mögött lángok csaptak fel, de alig fogta fel, hogy arra már nincs kiút.

Forgolódott, pontosan merre is kell mennie, honnan érkeznek a kiáltások. „Istenem, segíts megtalálnom!” – mormogta maga elé és szerencsére pillanatokon belül észre is vette a bajt. A tűzoltóparancsnok jutott óriási szerencsétlenségbe, ugyanis egy emeleti ablakon akart kimászni karján egy ájult kislánnyal, csakhogy a mentés balul sült el, így beragadt az ablak védőrácsai közé. Boldi köhögve kezdett turkálni hátizsákjában, amiből hamarosan előemelt egy kézi fémfűrészt. Minden maradék erejét összeszedve elkezdte a rácsokat fűrészelni. Szinte elviselhetetlen volt a forróság. Boldi egy pillanatra megállt és egész vizes üvegének tartalmát ráborította a lángokra és vízi pisztolya vizét is rálocsolta a tűzre. De ettől sem lett igazán hűvösebb.

Amikor Boldi az utolsó rácsot vágta, így kiáltott a bajbajutott tűzoltóra:

– Pillanat és végzek, nagyon gyorsan ki kell ugranod, ha nem, akarsz meghalni! Utánad ugrom, kapjatok el!

Reccsent egyet a rúd, engedett a rács. Boldi már egy másodperc múlva ki is szabadította a főnököt.

– Ó, köszönöm! – hálálkodott a parancsnok, miközben macskamód leszökkent az emeleti ablakból és gyorsan földre fektette a kislányt. Felnyújtott karral várta Boldit.

Boldi lenézett. Ijesztően mély volt alatta a szakadék. Ekkor akkora lángok csaptak fel mögötte, hogy kicsit megégették a bőrét. Kitárt karokkal ugrott.

A tűzoltókapitány elkapta.

– Most márt te is igazi tűzoltó lettél! – mondta neki megkönnyebbülten és elismerően. – Valódi hős vagy!

– Juupíííí!!! – visított Boldi örömében.

– Gyerünk gyorsan arrébb az épülettől, nehogy ránk omlik valami! – ragadta meg kezeiket a parancsnok, merthogy közben a kislány is magához tért.

Kézen fogva ment vissza a két tűzoltó és a lányka az iskola udvarának hátsó részében várakozó tömeghez, ahol már nagyon aggódtak miattuk. Amikor mindenki megnyugodott, hogy mindnyájan épségben megúszták a tűzvészt és sikerül a tűzoltóknak úrrá lenni a tűzön, akkor mindenki hazaindult. Csak a sok tűzoltó maradt még ott a leégett iskola mellett. Újra átnézték, hogy sehol se legyen egy kicsi láng sem. Szerencsére egy kosza tűznyalábot sem találtak. Dolguk végeztével a főnök az összes tűzoltó fülehallatára hangosan így szólt Boldihoz.

– Mostantól akkor jössz a tűzoltóságra, amikor akarsz és bár kicsi vagy, mint egy manó, téged is tűzoltóvá nyilvánítalak. Itt egy engedélyező cédula, ha a portás nem akarná elhinni, hogy megengedtem. Csak mutasd fel neki a cetlit. Most ráadásul velünk jöhetsz a tűzoltóautóban a tűzoltóságig, jó? – mosolygott a parancsnok.

– Nagyon köszönöm! – örvendezett Boldi.

Ezzel a csapat a tűzoltókocsikhoz sétált. Úgy, hogy Boldi is közéjük került egy kicsit szűkös volt a hely, hiába volt aprócska a tűzoltómanócska. De ahogy a mondás szól, az igaz, sok jó ember kis helyen is elfér.

Boldit a tűzoltók nem vitték haza, csak a tűzoltóságig ment a járat. Boldi bár nagyon elfáradt, mégis a boldogságtól könnyedén vitte hazafelé táskáját otthona felé. Szülei repeső örömmel fogadták, már nagyon féltek, miért késik annyit, aggódtak, hogy csaknem baja esett a tűzben. Bátyja már rég hazaérkezett, ő is nagy örömmel ölelte át. Eddig mind érte imádkoztak, mert az utolsó, amit tudtak róla az volt, amit a testvére mondott, hogy a tanárok szava ellenére berobogott az égő épületbe. Nagyon-nagyon megkönnyebbültek hát, hogy élve jött vissza hozzájuk.

5. fejezet

A felavatás

Másnap amikor Boldi iskolába menet elhaladt a tűzoltóság mellett, a főnök állta útját.

– Állj, tűzoltómanó! Fontos híreim vannak számodra. Elintéztem, hogy ne kelljen iskolába járnod mindennap, helyette minden második nap lehetsz a tűzoltóságon!

– Ó de jó! – ujjongott Boldi lelkesen.

A parancsnok betessékelte Boldit a tűzoltóállomásra. Az összes tűzoltó már a kertben várt. Ugyanis valami érdekeset akart bejelenteni a főnök. Megmutatta Boldinak, hova álljon a beszéd alatt. A kapitány mikrofont vett a kezébe és beszélni kezdett. Az a jelentős dolog, amit be akart mondani így hangzott:

– Most, hogy új tűzoltó csatlakozott hozzánk, hiába gyermek még, megrendezzük az ennek ünnepére szokásos felavatási ceremóniánkat – jelentette be ünnepélyesen. – Amíg előkészültök ehhez, addig megmutatom a létrás kocsit Boldinak. Jutalomutazást kap a magasba!

Nem sokára felbődült a tűzoltóautó motorja és emelkedett a létra. Amikor már felnyújtózott a létra, a parancsnok megfogta Boldi kezét és együtt elkezdtek felegyensúlyozni. Boldi határozott léptekkel, nagy bátorsággal lépdelt felfelé. Mellette a parancsnok húzta fel a locsolótömlőt.

Amikor már felértek a kosárba, a főnök Boldi kezébe helyezte a locsolótömlőt. Boldi kipróbálhatta és spriccelhetett vele, mint egy elefánt. Igaz, alig bírta el a nehéz fecskendőt, mégis élvezte a vizezést.

Egyszerre a kapitány hozzáfordult és vigyorogva mutatta:
– Nézd, ott mennek a többiek! Lelocsolhatod őket! – kacsintott Boldira. – De sose tudhatják meg, hogy én adtam neked az ötletet! – tette hozzá suttogva.

Boldi máris lenyomta a kallantyút. Egy nagy vízsugár tört elő belőle és talált egyenesen célba. A hirtelen találattal elkapott tűzoltó hasra esett a nagy váratlan nyomástól.

– Mi ez?? – kiáltott fel ijedten, de amikor meglátta, hogy parancsnoka figyeli, gyorsan rendbe szedte magát. Ezután Boldi rendesen folytatta a gyakorlatot.

Délután végre eljött a felavatás, amit Boldi úgy várt, mióta csak hallotta róla. Előhozták a kürtöket, trombitákat és dobokat a pajtából, felöltötték díszegyenruhájukat mind, az összes tűzoltók. Aztán felsorakoztak sorfalban két oldalról egészen a tűzoltókocsikig. A járműveknél várta a parancsnok Boldit. A sorfal túloldalán mind felgyülekeztek Boldi szülei, testvérei, nagyszülei, unokatestvérei, osztálytársai és barátai.

Felharsant az ünnepélyes induló. Boldi büszkén, kidüllesztett mellel, a legmagasabbra kihúzva magát előrelépdelt. Taps harsant és felzendült az éljenzés a kis tűzoltómanó tiszteletére, amikor odaért a főnök elé. A tűzoltókapitány átnyújtott neki egy sisakot és egy hozzá tartozó érdemrend kitűzőt, amin aranybetűkkel szerepelt a felirat: Boldi, a tűzoltómanó.

Boldi rögvest fejébe nyomta a sisakot. Csakhogy az egyből az orrába csúszott, alig látott ki alóla. De kit érdekelt ez ebben a csodálatos pillanatban? Boldi végre elérte célját, és tűzoltóvá válhatott! Semmi egyéb nem számított ekkor neki az egész kerek világon. Ő lett a tűzoltóság legkisebb és legifjabb tagja, akinek neve, Boldi, a tűzoltómanó, és, aki örökké megmarad a tűzoltók mendemondái közt. Boldi csillogó szemekkel tekintett az elkövetkezendő izgalmas napok elébe. Viszketett a tenyere és fájt a hasa izgalmában, de a szíve telve volt elégedettséggel.

6. fejezet

A kiképzés

Boldi úgy ment büszkén haza, mint ha nem is lenne rajta a sisak, amitől nem lát rendesen. Léptei csak úgy döngtek a földön. Az sem zavarta, hogy a lötyögő sisak dudort növesztett az orrára. Boldog volt, hogy az egész világ láthatja dicsőségét – vagy ha nem is az egész föld, de a város utcái, amin végigvonult biztosan. Szülei is büszkén lépdeltek mellette.

Másnap sajnos Boldinak meg kellet látogatnia az iskolát. Ez nem tűnt olyan jó programnak, mint a tűzoltóknál tölteni napját. De osztálytársai nagy üdvrivalgással üdvözölték. Elárasztották kérdéseikkel, hogy hol volt előző délelőtt, mert már hallottak pletykákat tűzoltómanósága iskolakerülési engedélyéről. Boldi örömmel mesélte történetét. Ezt a gyerekek nem akarták elhinni, hogy Boldinak ezentúl mindig elég kétnaponta iskolába jönni, ezért megkérdezték a tanító nénijüket is, valóban igaz-e ez. De nem sikerült nekik bebizonyítani az igazukat, hogy ilyen nem létezhet. Csak arra világítottak rá, hogy Boldinak van igaza, mert a tanító néni is mosolyogva erősítette meg a hírt.

Boldi gyorsan elvégezte a feladatokat és bepótolta a múltnapiakat. Legalább nem unatkozott annyit így, hogy duplamunkát kellett végeznie.

Végre eljött az iskola vége. Boldi első útja volt a tűzoltóság, ebédet is odafuttában evett csak. Kihúzott vállal lépett be a kapun. A parancsnok már várta. Így fogadta:

– Ma megtanítalak, hogy kell viselkednie egy igazi hős tűzoltónak.

Ezzel kézen fogta Boldit és egy nagy raktárba vezette. Boldi egyből kérdezősködni kezdett:

– Itt lesz a tűzoltó egyenruhám és a sisakom helye? – érdeklődött.

– Igen – mondta a főnök, miközben elővette a magasból Boldi tűzoltó felszerelését. Még bontatlan csomagolásban volt, mert most érkezett egyenest a gyárból, ahonnan tűzoltómanó-méretben megrendelték sürgősségi elkészítéssel és szállítással.

Boldi nem tétovázott, egyből felvette a cuccait. Kapott egy sok zsebes tűzoltóruhát, amibe szerszámokat aggathatott, egy hőálló felszerelést, egy pár vastag bakancsot, oxigénpalackot és hozzátartozó gázmaszkot, meg egy csillogó piros, fejére jól illeszkedő sisakot.

Miközben elsétáltak a többiekhez, a parancsnok elkezdte oktató mondandóját.

– A tűzoltóknak nagyon sokat kell edzeniük és mindig készen kell arra lenniük, hogy bármikor nagy erőt kell használniuk az életükért vagy mások megmentéséért. Az erőhöz bátorságot és gyors döntési képességet is hozzá kell tenni és szakszerűséget, hogy hogyan kell eljárni a különféle helyzetekhez. Azt is pontosan tudni kell, melyik eszközt, mikor kell használni.

Pont mire befejezte a főnök ezt a legfontosabb beszédét, akkor értek oda a többi tűzoltóhoz. Ott a parancsnok megint beszélni kezdett:

– Mostantól Boldi lesz a segéd. Ha valakinek segítségre van szüksége nem felnőtt társat hív, hanem… kit?

-Boldit, a tűzoltómanót! – válaszoltak egyszerre mind a tűzoltók lelkesen.

Csak egy valaki nem ezt mondta: Boldi. Ugyanis ő azt felelte, hogy engem.

Ezekután kezdődött a kiképzés és gyakorlatozás, amit már Boldi nagyon-nagyon várt. Ezzel kezdte a parancsnok tanítását.

– Gyere Boldi! Megmutatom, hogy kell lecsúszni riasztáskor az emeletről a rúdon a tűzoltóautókhoz.

Boldi örömmel rábólintott az érdekes feladatra. Fel kellet menniük egy lépcsőn, hogy a főnök meg tudja mutatni. Ott volt a bevetésre várakozó tűzoltók társalgó terme. Ez nem tűnt túl izgalmasnak, fotelek, asztalok, tévé, a falon a vészcsengő, de oldalt ott sorakoztak a lentre vezető rudak.

A kapitány gyakorlottan lepörgött az egyiken, majd visszakapaszkodott. Többször is megmutatta a helyes kéz– és lábtartást, utána jött Boldi. A parancsnok lent maradt, hogy ha Boldi leesik, ne legyen baja, mert akkor megfogja. Boldi egyből neki rugaszkodott, miután pont leért a parancsnok. Sajnos elsőre nem igazán jól sikerült Boldinak, félig leesett. Gyorsan felfutott a lépcsőn, mert rudat mászni sem tudott még, és megint próbálkozott. Másodszorra már egy kicsit jobban sikerült, de most a szomszédos lecsúszó rúdba verte be magát. Még nem lehetett ezzel a feladattal egyedül hagyni, de a tűzoltókapitány nem is akarta otthagyni, rászánta az időt képzésére.

Boldi kitartóan gyakorolt egy egész órán át és akkor már ment is neki, mint a karikacsapás. Nagy dicséretet kapott a főnöktől. Utána jött a következő feladat.

Az oxigénpalack felvevése. Ez bonyolultabb munkának állt elő. Ugyanis hiába volt Boldi gyerek, szinte ugyanannyi levegőt szívott már a tüdeje, mint egy felnőtté. Ezért neki is pont ugyanakkora palackot kellet elbírnia és felszerelnie. Szegény Boldi alig bírt benne megmoccanni. Ezt látva a tűzoltó kapitány így szolt:

– No, Boldi, erősödnöd kell. Mostantól iskola vagy munkaidő, meg lefekvés előtt mindig edzel. Kimész a városszéli erdőhöz és futva megkerülöd teljesen napjában legalább kétszer, aztán úszol az uszodában legalább 20 oda-visszát. Megértetted? – Boldi komolyan bólintott. – Most pedig velünk tartasz edzésre a tűző napra. Azért a napon edzünk, mert ha tűzben vagyunk, ott csak még melegebb lesz, szóval gyerünk tornára fel! – tette hozzá a tűzoltókapitány láva Boldi kérdő tekintetét.

Boldi kelletlenül lépett ki a májusi melegbe a kellemesen hűvös épületből. Ráadásul a parancsnok utánaszólt, amikor kiléptek, hogy meleg ruhában kell sportolni. Erre már Boldi úgy érezte, hogy ez már szándékos kiszúrás vele szemben, hiába indokolta a főnök meg döntését azzal, hogy a tűzoltóruha csak még melegebb. Boldit csak az vigasztalta, hogy a felnőtteken is téli öltözet díszlett és nem volt más választása annak, aki tűzoltó akart lenni. Számolnia kellett az ilyenek nehézségekkel a cél érdekében. Hazafutott, felvette kabátját és visszarohant anyukája csodálkozó tekintetétől kísérve. Már így is melege lett, mire visszatért, pedig a java csak most következett.

A napos betonon sorakozó, izzadó tűzoltók már várták Boldit. Körbefutással kezdtek úgy, hogy mind vettek fel még homokkal töltött hátizsákokat is a hátukra, hogy ezzel helyettesítsék a bevetésekkor hordott légpalackok terhét. A parancsnok futott elől, de közben hátra-hátranézett, nehogy valaki csaljon. De ez az elhivatott tűzoltóknak szerencsére esze ágában sem volt.

Először egyenletes tempóban futottak körbe a focipálya méretű területen 5 kört. Boldi máris szédült a fáradtságtól, de nem adhatta fel. Ekkor a főnök gyorstempót vezényelt. Mindenki a leggyorsabb ütemére kapcsolt. Boldit a felnőttek persze messze lehagyták, távolról figyelte csak őket és igyekezetett kurta lábait tőle telhetően rakosgatni. A magadhoz képest versenyben jól teljesített volna, de így csak azt látta, nagyon lemarad. Kicsit elkedvetlenedett, de ekkor eszébe jutott egy szüleitől hallott Igevers, ami arról szólt, hogy a hervadhatatlan koszorú megszerzéséért is lankadatlanul futni kell. Ebből erőt merített és rohant tovább.

Végre végetért a futás. Boldi már azt hitte lehet ivásszünetet tartani, de csalódnia kellett. Jött a fekvőtámaszozás. Hátukon még mindig maradt a nehéz táska. 100-at kellett csinálni. Boldi ezt csak részletekben tudta teljesíteni. Ezután a hátizsákokat kellett súlyzónak használni. Először váltott kézzel emelgették őket, majd páros kézzel lódították fel a fejük fölé. Boldi már szédelgett a fáradtságtól és mintha zuhanyozott volna, annyira megizzadt. De még csak mos jött a java.

Felsorakoztak és a táskáktól megszabadultak végre. Tigrisbukfencezés következett, aminek ez volt a szabálya: az első tűzoltó leguggolt. A második nekifutott és át kellett szaltóznia felette. Aztán jött a harmadik, a negyedik és így tovább. Boldi nagyot nyelt. Még csak szivacson, akadály nélkül csinált ilyesmit, de betonon, emberen át? Eszébe sem jutott még soha ilyesmi. Izgatottan harapdálta a szája szélét, de hősiesen nekilendült, amikor ő következett. Átugrania ugyan nem sikerült a felnőtt háta felett, de a hátán gördülni és a túloldalt földet érni igen. A parancsnok elismerően biccentett felé, miközben alig tudta nevetését visszatartani.

Ezután egymás vállára kellett állniuk és onnan leugrálni. A főnök állította párba az embereket. Boldi elé egy hatalmasra nőtt, magas és testes férfi került. Boldi szeme tágra nyílt a rémülettől. Ő fog a vállára állni? De hiszen akkor belesüpped súlya alatt a földbe!

– Nyugi, csak te fogsz felmászni rá! – nyugtatta meg a kapitány. – Azért raktam párodnak, hogy elég magasról kelljen ugranod.

Boldi megkönnyebbülten sóhajtott fel. Így sem volt egyszerű dolga. Kúszni, mászni, kapaszkodni, egyensúlyozni, aztán biztonsággal aláugrani a kemény aljra. Boldi kétszer el is esett és lehorzsolta tenyereit a betonon. Kicsit vérzett is, de rá se hederített. Azért az eszébe jutott, hogy az iskolában viszont ez jó indok lehet arra, hogy ne kelljen írnia sebesült kézzel az órákon.

Furcsa gyakorlat következett ezután. 5 fős csoportokban kellett létrás tűzoltóautókat eltolniuk 50 métert. Megmoccantani nagyon nehéz volt, de amikor már elindult, nem is olt olyan vészes a taligázás, csak akkor, amikor egy kődarab került a kerekek alá. Akkor nagyon kellett erőlködni és többszöri nekifutós taszítás után gurult csak át a kerék az akadályon. A végén pontosan megállni is bonyolult volt. Rángatni kellett visszafogni a kocsit.

Végül egy lezáró 3 körös futás jött, mielőtt inni és vetkőzni lehetett.

– Ügyes voltál! – dicsérte meg a parancsnok Boldit.

– Haza se bírok menni, úgy elfáradtam! – panaszkodott Boldi.

– Pedig ne feledd, még este is menj el a saját edzőkörödre! – mondta szigorúan a főnök.

– Jaj! – nyögött Boldi.

– Nem muszáj még tűzoltónak lenned! – bosszantotta a felnőtt.

– De, de! Inkább kibírok dupla adagot is!

7. fejezet

A tűzoltó helikopterezés

Másnap Boldi úgy jött a tűzoltóságra, hogy futott odafelé. Amikor odaért, a kapitány megdicsérte, hogy becsületesen edzett, ahogy kérte. Aztán valami érdekessel állt elő, ami így hangzott:

– Tegnapról még maradt tanulnivaló. Ma azokat is kipróbáljuk. Például még meg se mutattam a tűzoltó helikoptereket. Még nem volt próbariasztás sem. Tudod, hogy a helikopterről úgy is le kell tudnod mászni, hogy még a magasban van? Ezt fogjuk először kipróbálni. Szóval kezdhetjük is.

Ezzel Boldit kézen fogta és a hangár felé vezette. Amíg a helikopterek felé mentek Boldi annyira izgult, hogy lángvörös lett mindene.

– Látom, lassan a lámpalázadat is elolthatjuk! – nevetett a szorongó kisfiúra a kapitány.

Gyorsan odaértek, nem volt távol a hangár. Ott már gyülekezett a többi tűzoltó is. A parancsnok a legnagyobb helikopter felé vette az irányt és még maguk mellé intett egy másik tűzoltót. Boldi úgy sietette őket, hogy hiába volt 10 métere tőlük a masina, futniuk kellett. Amennyire félt még az előbb, most annyira várta már a repülést.

Végre beszállhattak a helikopterbe. Boldi a főnök ölébe ült, hogy legyen másodpilótának is hely. Ők szálltak ki először az égbe. Még a hangárban 1 méter magasan suhantak csak, mert különbben a tetejét az épületnek horzsolták volna. De szerencsére kevesebb, mint 1 perc alatt ki jutottak onnan és felemelkedhettek.

Boldi egy kicsit félt még mindig, mert még sosem ült helikopterben. Kicsit félősen tette fel kérdését.

– Minek kell másodpilóta? Talán több napra megyünk el?

– Áh, dehogy! Csak pár órát fogunk innen kimozdulni, sőt páran bent is maradtak őrizni, hogyha riasztás lenne, tudjanak menteni menni. Visszatérve a kérdésedre, azért van másodpilóta, mert így a legbiztonságosabb. Bármi megeshet és így kényelmesebb is, mert például, amíg az egyikünk eszik, a másikunk vezet.