Ruxandra Cesereanu

Angelus

Fordította: Karácsonyi Noémi

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna
Szöveggondozó: Bellus Ibolya
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Keserü Piroska

© Humanitas, 2010
© Karácsonyi Noémi, 2021
© Napkút Kiadó, 2021

ISBN 978 615 6409 06 5

Támogatónk

A kötet megjelenését támogatta a Román Kulturális Intézet (Institutul Cultural Român)

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Ruxandra Cesereanu: Angelus, Editura Humanitas, București, 2010

Az Első Életben
a két Andrejnek (Rubliov és Tarkovszkij) és főként
mon maître Mihail Afanaszjevics Bulgakovnak

édesapámnak, Domițian Teodoziunak, aki biztatott
az Angelus megírására,

a Második Életben
a harmadik Andrejnek (az alkesznyik másodpilótának a
Megbocsátott tengeralattjáróról)

Tiksminnek a más világokba beavatatottnak)
és
főként
Korinnak

Első rész

Hogyan vesznek váratlan fordulatot a legszelídebb dolgok

A letűnt birodalom megsárgult csipke módjára hullt szét, úgy, mint az egykori híres főváros, amit az egyszerűség kedvéért Metropolisznak neveztek. Ugyanolyan hely volt ez, meg nem is, mint bármely másik, de semmiképp sem hivalkodóan excentrikus; megfelelt annak, ahogy a Haza, épp a két évszázad között – farkasmanccsal a XX. században, patkányfarokkal a XXI. században – vágta a grimaszokat, mint valami szent föld, áhítozott a friss eseményre. Ezért alighogy a három angyal leszállt a Metropoliszban, azonnal felfigyeltek rájuk. Egyformák voltak: farmer és tunika, de kék, jobban mondva azúrkék palásttal a vállon, és hosszú, bodorított aranyszőke haj, lófarokba kötve. Mandulavágású szemeiket, kiszedett szemöldökeiket mintha odarajzolták volna, hosszú nyakuk flamingóra emlékeztetett, de főleg, igen, ez egy szükséges pontosítás ahhoz, hogy az elkövetkező dolgok tovalendüljenek, némák voltak, nem tudtak beszélni. Nem voltak süketek, sem vakok, csak némák. Nem ugyanarra a helyre estek le, hanem a Metropolisz különböző részeire, mint ahogy egy láb nélküli madarat kényszerítenek a megfelelő leszállóhely megtalálására. Az egyik a fővárosi Erődítmény udvarára esett, az őrjárat kellős közepére, azonnal le is tartóztatták, ugyanis összetévesztették egy kémmel. A második egy gyógyszeripari termékeket gyártó üzembe esett, a hirtelen támadt zűrzavar miatt egy holland alkusznak nézték, aki nem beszélte ugyan az ország nyelvét, de bennszülött cégek adásvételével foglalkozott. Mivel a szóban forgó alkuszt Repülő Hollandinak csúfolták, amikor a második angyal műugrást hajtott végre a központi pasztillacsomagoló terem közepén, a munkások magától értetődően összetévesztették ábrázatát az ő Szent Országukból érkezett külföldi befektetőével. Csak egy falusi lány fogta föl, aki kora reggeltől napestig gyógyszereket rendezve robotolt, hogy a kék palástos, lófarkos fiatal férfi nem lehet holland, annál sokkal titokzatosabb vidékekről származik, ezért megvárta, amíg a többiek újból munkához látnak és nem szentelnek különösebb figyelmet a vendégnek, megragadta a kezét, bezárta egy öltözőszekrénybe és intett neki, hogy ott várja meg a műszak végét. Az angyal megértette. De ha nem is értette volna meg, ugyanoda jutott volna. Azt kellene mondanom, hogy a harmadik egyén, talán, de máris kijavítom magam és azt fogom mondani, hogy a harmadik angyal a Nemzeti Bank tisztviselői között bukkant fel. Természetesen tolvajnak nézték, egy őr villámgyorsan leadta a riasztást, letartóztatták, és mire az angyal magához tért, úgy érezte magát, mint egy hal a terepszínű uniformisba bújtatott hóhérok keze között a hentesüzletben. Vagyis a következő volt a helyzet: három angyal bevetődött a Metropoliszba, nem tudni milyen céllal szálltak alá, de kettőt közülük nyomban letartóztattak, csak az egyik volt még szabadlábon, azonban az nem volt világos, mennyi ideje. A gyógyszergyárban dolgozó falusi lány egész álló nap az aranyló férfira gondolt, akit szekrénybe zárt. Biztosan tudta: csakis angyal lehet. Elhatározta, hogy elrejti a világ szeme elől és biztos helyre viszi, úgyhogy a napi robot végeztével megvárta, míg mindenki elment, aztán kinyitotta a szekrényt, ahová az égből hullott vendéget zárta, kézen fogta, fejkendőt kötött a fejére, sárga műanyag köntöst adott rá, olyat, ami esős időre való, és a kék köpenyt begyömöszölte az utazótáskájába: szerencséje volt, mert odakinn éppen elkezdett szemerkélni az eső, kapóra jött, hogy elrejtse az angyalt. Amint hazaértek, visszaadta neki a köpenyt, ahol végre újból teljes dicsőségében pompázhatott előtte. A vendéget metrón vitte keresztül a városon, eltűrve az utasok kíváncsi és megvető tekintetét. Aztán busszal vitte a Metropolisz peremére, ezután érkeztek az omladozó házhoz, ahol egy vénséges nagynénivel lakott együtt. Félt tőle, mint az ördögtől. Tudta, ha a nagynéni felfogná, ki a vendég, leadná a drótot, és a fentről küldöttet azon nyomban letartóztatják. Miután az ablakon betuszkolva csempészte be a házba, és futva váltott néhány szót a nagynénjével, bezárkózott a szobájába, hogy nyugodtan együtt lehessen a jeles vendéggel. Először letörölte róla az esőcseppeket és visszaadta a kék palástot, ami kissé összegyűrődött a táskában. Ennivalóval is meg akarta kínálni, de rögtön meggondolta magát, tudván, hogy az efféle küldöttek nem fogyasztanak ételt, esetleg isznak egy kis vizet, de semmi többet. Aztán a lány nemes egyszerűséggel csodálta az aranyló férfit, aki teljes pompájában állt előtte, majd leborult a lábai elé, megköszönve, hogy neki mutatta meg magát legelőször, és megengedte, hogy felismerje. A második angyal egy szót sem szólt, ugyanolyan néma volt, mint a többiek, ahogy azt már korábban megjegyeztem, tehát egy szót sem szólt, csak fáradtan pislogott, amiből a lány felfogta, amit fel kellett fognia, sietősen levetkőztette, befektette az ágyába, ő maga pedig virrasztva szendergett egy széken. Lehet, hogy a dolgok romantikus fordulatot vettek volna, lehet, hogy talán mégsem, mivel az angyalok nem nélküliek, annak ellenére, hogy férfias megjelenésük van, mindenesetre a második angyal csak pillanatnyilag volt jobb helyzetben, mint a másik kettő, mert a nagynéni korán reggel a házban sepregetvén megérezte azt az illatot, amit kizárólag az angyalok áraszthatnak. A karamellízű korallvörös tömjén illatáról van szó, ezt megszimatolva, az illattól vezetve, a tökkelütött nénike derült égből villámcsapásként rontott be unokája szobájába, ahol az ágyban megpillantotta a szokatlan alvó vendéget. A lány őrizte az idegen álmát és halálos rémületében velőtrázó kiáltásban tört ki. A lány és az angyal föl sem fogta, mi történt körülöttük, mire néhány szomszéd már gyors léptekkel át is szállingózott az úton. Ők is észrevették a furcsa vendéget, és egyértelműen besorolhatatlan szabálysértőnek tartották, ezért a lány heves tiltakozása ellenére lefogták és szűkszavú telefonhívással értesítették a rendőrség embereit, akik már rendelkeztek a szükséges háttérinformációkkal: a Metropoliszban az a hír járta, hogy ismeretlen helyről földet ért két idegen, feltűnésükkel komoly fejfájást okozva a hatóságoknak, ezért az, hogy felbukkant egy újabb egyed, teljesen normálisnak tűnt, legalábbis a számszerűség felől közelítve a jelenséghez. De mik és kik voltak azok az idegenek, akik ennyi embert megtévesztettek ebben a letűnt birodalomban? Kémek vagy holmi terroristák, vagy éppenséggel földönkívüliek? És mit akarhattak itt? Az államelnök, egy minden hájjal megkent fazon, finoman szólva nem mutatott különösebb érdeklődést az angyalok iránt, mivelhogy gyerekkorában nem tanult bele az imádkozás művészetébe, lévén megrögzött ateista, ezért nem is igen bízott a Templomban, csakis kizárólag a Nemzet Politikai Testületében, ahogy azt oly szívesen hangoztatta a diskurzusaiban. Éppen ezért óvakodott attól, hogy a három vendégre vonatkozóan bármiféle célzást is tegyen, mielőtt a minősített szervektől meg nem kapná az égből hullott három egyed kihallgatási jegyzőkönyvének összefoglalóját, vagyis a Nemzetbiztonsági Szervezettől, amelyiknek kétségtelenül elegendő munkaosztálya és főigazgatósága volt e rejtély megoldásához. A Belügyminisztérium valóban kiadott egy különleges határozatot, melynek értelmében arra kérik az ügynököket, hogy mindenki csupa szem és fül legyen és számoljon azzal a lehetőséggel, hogy a Metropoliszban még több kék köntösbe bújt egyed tanyázhat, aranyszőke, lófarokba kötött hajjal, akiket roppant könnyű azonosítani, már csak azért is, mert teljesen némák. Azon nyomban kötelességük letartóztatni őket, bármiféle testi vagy pszichikai zaklatás és fenyítés nélkül, ugyanis ez a sürgősségi rendelet egyik sajátos kitétele volt. Az lett volna a haza tudósainak feladata, hogy ezeket az embereket, már amennyire emberszabásúak voltak, s nem egyebek, a kihallgatást követően aprólékosan tanulmányozzák. Az ügynökök egy egész héten át kutakodtak, de semmi nyoma nem volt egy újabb kék köntösbe bújt lófarkas egyénnek: az őslakosság nem rendelkezett hasonló öltözködési hagyományokkal. Az az igazság, hogy a ki tudja honnan idevetődött idegenek a parasztokéhoz hasonló köpenyt viseltek, és ez a tény enyhén szólva keresztülhúzta a Külügyminisztérium munkatársainak számításait. Ám mit van mit tenni, olyan idegenekkel is találkozunk, akik kifejezetten szeretik a helyi szokásokat, és ez a dolog megszelídítette az őslakosok felfogását, már ami a három aranyifjút illeti. Azért viseltek köpenyt, mert a helyiek közé tartoztak vagy pedig azért, hogy a hatóságokat megtévesszék? Ebben a tekintetben nem voltak túl világosak a körülmények, ezért a környező világnak különösen ébernek és óvatosnak kellett volna maradnia. Egy hét elteltével a hatóságok megállapították, hogy nem létezik több idegen, aki bármilyen rokonságot mutatna a már előzőleg fogva tartott egyedekkel, így kezdetét vehette a kihallgatás. Addig is mindhármójukat karanténban tartották, amolyan kórházbörtönben, nehogy véletlenül más állampolgárt is megfertőzhessenek, bár az egyáltalán nem volt ismeretes, mivel fertőzhetnék meg a többieket. Egyáltalán létezhet betegség olyan névvel, hogy hosszú lófarokba kötött haj vagy kék köntös? A dolgok annyira összekeveredtek, hogy mindenki megjátszotta az akut süketséget. Az angyalság vagy angyalkodás egyelőre szóba se került, a hatóságok szabályosan óvakodtak ezektől a közel sem tudományos és politikai kifejezésektől. Az őrök egy héten keresztül próbáltak ételt lenyomni a fogvatartottak torkán. Az volt a benyomásuk, ezek éhségsztrájkba fogtak, de végül ők maguk is meggyőződhettek arról, hogy a váratlanul megérkezett vendégeknek nem volt semmi szükségük élelemre ahhoz, hogy életben maradjanak. Talán fakírok lehettek vagy jógik? Kizárólag vizet vettek magukhoz, ugyanúgy. mint bármely más ember, de ezt is inkább jólneveltségből tették, mintsem szükségből. Nem utasították azonban vissza a tehéntejet, és ami kevésbé volt angyali vonás, egy-egy üveg finomított szeszt sem – ez utóbbi tulajdonság őreik szemében igen vonzónak tűnt. Ha angyalok voltak is, inkább holmi utánzatoknak tűntek, mondhatta volna valamelyik szolgálatos szőrszálhasogató, mert közel-távol nem volt hozzájuk hasonló lény. Csupán annyit lenne érdemes pontosítani, hogy egy falatot sem ettek, és inni is csak azért ittak, hogy őrzőik kedvére tegyenek, ugyanis folyadékra sem volt semmi szükségük. Így tehát egy hét karantén után elkezdődött az, aminek el kellett kezdődnie.

Egy sokatmondó kihallgatás eredménye: sem terroristák, sem kémek, sem földönkívüliek

Az idegenek, feltehetően tehát angyalok kihallgatását a Belügyminiszter által létrehozott három főből álló bizottság vezette. Mindhárom nyomozó századosi rangban állt, három-három hadnagyi rangú alárendelttel. Eszerint tehát a kihallgatáson pont tizenkét Állambiztonságilag megbízott személy vett részt folyamatosan. Újból megkapták a világosan megfogalmazott rendeletet, azzal a megfellebbezhetetlen utasítással, hogy a három idegen bántalmazása és fenyegetése szigorúan tilos – kizárólag a lépésről lépésre történő tanulmányozásuk, és a lehetőségek függvényében a Haza javát szolgáló és az ellenség ellen felhasználható információk kipréselése engedélyezett. Istenről nem esett szó a rendeletben. Mondanom sem kell, hogy a nyomozók asztalán a következő tárgyak álltak: jegyzetfüzetek, írógépek, kezdetleges számítógépek, és ami a legfontosabb, néhány méretes kancsó víz, pohár, kávéval telt ibrikek és porceláncsészék, hogy a kihallgatók és kihallgatottak esetleges folyadékigényét kielégíthessék, bár nem árt felidézni, hogy ez utóbbiak sem italra sem ételre nem vágytak különösebben (ezt a bolond is láthatta, ennek ellenére csak sejtették, hogy angyalok lehetnek!). Végül lemondtak a vizespoharakról, és mindannyian, beleértve a századosokat és a hadnagyokat, valamint a három angyalt is, kizárólag a teás- és kávésibrikeket tartották a kezük ügyében. A fekete tea és kávé értékes és megbecsült folyadék maradt a kihallgatás teljes ideje alatt. Csakhogy a kihallgatás első pillanatától kedve felmerült egy óriási bökkenő: ha a kommunikációra még hajlandóságot mutatnának is, hogyan bírhatóak szólásra a néma angyalok? Az már teljesen mellékes, hogy születésüktől fogva vagy csak a körülmények következtében némák. Ezt a tényt haladéktalanul a Belügyminiszter tudomására hozták, de ott sem tehettek mást, csak magatehetetlenül tépték a hajukat és törték a fejüket. Hogy merészelhették volna az Elnök tudomására hozni, hogy a három fentről érkezőt gyakorlatilag lehetetlen kihallgatni? A feladat súlya a vállukon – átkozott egy misszió! Végül a kihallgatásba bekapcsolódó egyik hadnagy oldotta meg a szorult helyzetet, ugyanis eszébe jutott az a falusi lány, aki a gyógyszergyárban földet ért angyalt keresztülvonszolta a Metropoliszon, és fogva tartotta a saját szobájában. Hogyan foghatta fel az angyal mindazt, amit a lány mondott neki? A nyomozók ezt követően jöttek rá, hogy a három fogvatartott hallójárata tökéletes állapotban van, az egyetlen akadály tehát csak az volt, miként fogalmazhatnák meg mondanivalójukat anélkül, hogy beszélnének. Így összehívtak három, a siketnémák jelbeszédére specializálódott orvost, akik hozzáláttak a kommunikáláshoz, aminek előbb csetlett-botlott, aztán egyre gyorsult a menete. Behívatták a gyógyszergyári lányt is, aki első pillantásra felismerte az ő aranyban tündöklő angyalát: ennek egy apró anyajegy díszelgett a jobb szeme alatt, amivel a másik két égből aláhullt lény nem rendelkezett. A nyomozók és az orvosok együttesen megállapították: annak ellenére, hogy a három angyal első ránézésre azonosnak tűnt, mégis itt-ott fel tudtak fedezni néhány apró részletet, ami megkülönböztette őket. Úgy hasonlítottak, mint három vízcsepp, és mégis különböztek egymástól. A lánynak egészen könnyedén sikerült szót értenie a második angyallal: nem volt túl bonyolult, sem mély értelmű, de pontos jelekkel válaszolt neki, inkább játszadozva. Egy adott ponton már az orvosok is rájöttek a vendég jeleinek a nyitjára, úgyhogy a lányt hazazavarták, de előtte még elmagyarázták neki, hogyha egy szót is szól arról, amit ezen a kihallgatáson látott vagy hallott, nyomban kellemetlen fordulatot vesz az élete. A lány szófogadóan bólogatott, de mielőtt kilépett volna, térdre rogyott és fohászkodni kezdett a második aranyfényű angyal előtt. Aztán színre lépett a három értelmezőorvos. Ennek ellenére nem jutottak túl sokra a három egyeddel, akikkel ilyen vagy olyan formában kénytelenek voltak szót érteni. Az általuk összefoglalt eredmény, amit a nyomozók tudtára hoztak, így hangzott: a három angyal nem tudja pontosan, mit keresnek a fővárosban és azt sem, hogy miért épp itt hajtották végre az ejtőernyős ugrásukat. Természetesen az „ejtőernyős” csak hirtelen jött, katonai jelző akart lenni. Egész egyszerűen kiválasztották őket, azt sem tudták, hogy ki és miért, azért, hogy mindhármukat elküldjék pont ebben az öltözetben, anélkül, hogy bármiféle küldetést kaptak volna, ahogy azt sem tudták, hogy hogyan választották ki számukra éppen a büszke Haza fővárosát.

Ennek ellenére a három idegen meg volt győződve róla, hogy elküldésük célja idővel világossá válik számukra, miután az állami hatóságok megnyugszanak, és véget ér ez az egész hisztéria. Mivel nem találták kielégítőnek a választ, a nyomozók kutakodni kezdtek, bármennyire is próbálták árnyalni utólag azt az angyalok. Az első verdiktumot, hogy terroristák, viszonylag hamar elhessegették a tisztek. Világos volt, hogy az angyalok, amennyiben angyalok voltak egyáltalán, nem rendelkeztek fegyverekkel, nem tudtak géppuskával vagy lángszóróval bánni és nem mutattak semmiféle ilyen irányú érdeklődést sem. Azt lehetségesnek találták, hogy ha a kezükbe nyomnak egy gránátot, el tudják dobni, amennyiben megkapják az erre vonatkozó utasításokat. A második verdiktum, mely szerint kémek, szintén hamar elvesztette érvényességét: attól a pillanattól kezdve, hogy az angyalok némák voltak és egyetlenegy nyelvet sem beszéltek, sem az őslakosok kiváló nyelvét, sem mást; id est, ezek hárman nem beszéltek egyetlen emberi nyelvet sem, mert nem tudtak beszélni. A különleges misszióval megbízott századosok feltették maguknak a kérdést, vajon ezek az idegenek nem lehetnek egész egyszerűen holmi szélhámosok, akikből már úgyis annyi lézeng ezen a világon? Fel sem lehet fogni, honnan jönnek és merre bolyonganak, de az utóbbi időben úgy tűnik, hogy épp a Haza területein verték fel tanyájukat! Száz szónak is egy a vége: ha feltételezzük róluk, hogy angyalok, miért ne lehetnének akár szélhámosok is, annak ellenére, hogy ezt egyelőre remekül leplezik! Az erre vonatkozó bizonyítékkal azonban sajnos nem rendelkeztek a százados urak. Aztán meg az angyalok szófogadóak és szerények voltak, túlságosan komolyak, anélkül, hogy tekintélyt parancsolóak lettek volna, kényelmes öltözetben, épp csak a kék köntös árult el teljesen visszafogottan velük kapcsolatban valami egészen különleges dolgot egy szent küldetésről, de vajon mennyire lehetett szent ez a küldetés? Nem utolsósorban, az idegenek nem szegültek ellen a fogva tartásnak, és nem voltak erőszakosak sem. Épp ellenkezőleg, anélkül, hogy bármilyen szeráfi arckifejezést öltöttek volna fel, úgy tűnt: teljes könnyedséggel játszanak, vagy egész egyszerűen egy olyan játék bábjai, amit még ők maguk sem értenek teljesen. Egész idő alatt mosolyogtak, anélkül, hogy egyszer is elnevették volna magukat, vagy magasztos gesztusokat tettek, vagy keresztet vetettek, vagy az égre emelték volna a tekintetüket, vagy keresték volna, aki ideküldte őket, amennyiben Ő létezett egyáltalán!

Amit teljes biztonsággal mondhatunk, hogy a nyomozók, az egész speciális Bizottságukkal és sürgősségi feladatukkal együtt sem tudtak kielégítő választ adni: fogalmuk sem volt arról, hogy ki ez a három angyalnak tartott lény, és mi keresnivalójuk van a Metropoliszban. Arra se nagyon volt okuk, hogy továbbra is őrizetben tartsák őket, de azt sem látták helyesnek, hogy egész egyszerűen szabadon engedjék őket a városban, viszont semmiképpen sem toloncolhatták ki mindhármat a Szent Haza területéről, hiszen ezzel egy világméretű vallásos botrány kirobbanását kockáztatták volna. A Belügyminiszter nem tudta, mihez kezdjen, ahogy az Elnök sem.

Akkor az egyik szorgos hadnagy újból előállt egy elképesztő ötlettel: mi lenne, ha kipróbálnák a három idegenen az igazságszérumot? Igen, az olvasónak semmi kétsége ne legyen afelől, hogy arról az igazságszérumnak nevezett drogról volt szó, amiről épp elég nép szerzett tudomást, amit a tébolydák betegein és félelmetes börtönökben nyüzsgő köztörvényes elítélt példányokon kísérleteztek ki. A nyomozók azzal dicsekedtek, hogy miután befecskendezik ezt a szérumot, az alany farmakológiai drogos, dagályos delíriumos állapotba kerül, és minden igazságot bevall, még azt is, amit az anyjából szopott. A hadnagy amint kimondta az ötletet, meg is cselekedte. Az angyalok nem szegültek ellen a szérum beinjekciózásának, inkább semlegesen alávetették magukat, annak ellenére, hogy kézfejükön felhólyagosodott a bőr, ami az orvosokat, akiket arra kényszerítettek, hogy kárt tegyenek a szokatlan vendégek húsában, valósággal kétségbe ejtette, mert mi lesz, ha utólag mégis bebizonyosodna vagy kiderülne: az idegenek tulajdonképpen teljes jogkörrel rendelkező angyalok (természetesen nem volt túlságosan világos, mit is takarhat a teljes jogkör kifejezés).

Éppen ezért az orvosok az injekció beadását követően megjelenő hólyagokat nyomban kamillafőzettel kezelték, hogy az apró sérüléseket a legrövidebb időn belül meggyógyíthassák. Az orvosok és a nyomozók vártak, egyre csak vártak, de semmi sem történt. A vendégek hosszas álomba merültek, ahogy az előre látható és magától értetődő volt, egy hang sem hagyta el a torkukat, már csak azért sem, mert teljesen némák voltak. Még csak nem is hebegtek! Egyszer csak azonban a süketnémák jelbeszédét vagy valami hasonlót használva elkezdtek gesztikulálni, és a megfejtéssel megbízott specialisták végül megerősítették, hogy az idegenek semmit sem tudnak. Hogy a jeleikkel ezt teljes bizonyossággal hozták a tudomásukra. Valószínűleg ezek még az Istennel sem szoktak beszélni, kezdett el gyanakodni a Belügyminiszter, miután eljutottak hozzá a kivételes foglyokkal kapcsolatos hírek. Miután felébredtek a hatástalan igazságszérum által okozott álomból, az idegenek annyi kávét fogyasztottak, hogy az bárkinek elegendő lett volna ahhoz, hogy egy egész életen át ébren maradjon ebben a Metropoliszban, de csak azért itták ezt a baráti feketét, hogy a nyomozók kedvére tegyenek, mert ha a valós szükségleteik szerint cselekednek, semmilyen folyadékot nem fogyasztanak.

Akkor a kihallgatás utolsó pillanataiban az egyik buzgó hadnagy fejéből kipattant egy újabb lehetséges ügymegoldó hipotézis: mi van akkor, ha ezek a kvázi humanoid lények mégiscsak földönkívüliek?

A csoportvezető századosok, a hadnagytársai és még maga a Belügyminiszter is jóízűen elnevette magát: ekkora zagyvaságot már rég nem hallottak! Nem voltak és nem is lehettek földönkívüliek, de természetesen, a dugába dőlt kihallgatást követően úgyis meztelenre kell vetkőztetniük az idegeneket, majd az utolsó DNS-ükig átvizsgálni őket, a körmük hegyétől az utolsó hajszálukat is mikroszkóppal elemzik ki. Át fogják világítani az egész testüket, y compris dentare. De ez már az orvosi protokoll része volt. Földönkívüliek? Szó sem lehet róla! A századosokból és hadnagyokból álló különleges bizottság azonnali hatállyal feloszlatta magát, mert semmilyen eredményt nem volt képes felmutatni és vizsgálatuk tárgya gyakorlatilag elpárolgott. A Belügyminiszter megvonta a vállát, mert nem tudta, mi mást tehetne, az Elnök pedig arra kényszerült, hogy készítsen egy hivatalos közleményt, amit közzétehet a nemzeti televízióban. A fővárosban már egy csomó lakos tudomást szerzett a három angyal műugrásáról, úgyhogy az ügyet lehetetlen lett volna tovább titkolni, esetleg annyit tehettek, hogy kissé manipulálják olyan irányba, amely az Állam javát szolgálja.

A Haza utolsó állampolgárának ajkát elhagyó ködképző beszéd

Az Elnök jól tudta, hogy különleges öltözetben kell megjelennie, amikor elmondja televíziós beszédét: mindenekelőtt elhatározta, hogy egyszerű, falusi embernek fogják maszkírozni, és autentikus inget ölt magára, ugyanolyat, mint amilyet az angyalok viseltek. Az Elnök azt is tudta, hogy minél természetesebben kell viselkednie, ha sikeres akar lenni a nép előtt, mert az is lehetséges, hogy a három idegen nem más, mint következő választási kampányának égi mannája. Miért ne éljen a lehetőséggel, miért ne kerüljön oltalmába?

Kedveseim, kezdett hozzá aggodalmaskodó arckifejezéssel, különleges alkalomból szólok hozzátok, ugyanis óriási hírem van számotokra: a Metropoliszunkba leszállt néhány polgár, akikről egyesek azt hiszik, hogy feltehetően angyalok. Mi nem tudjuk, hogy valójában angyalok-e vagy sem, de anélkül, hogy feltétlenül hitetlenek lennénk, kezünket a szívünkre tesszük és azt mondjuk: emberek vagyunk, és ennek következtében jogunk van arra, hogy higgyünk, de arra is, hogy kételkedjünk. Olyannyira, hogy akik hinni fognak, higgyenek, de akik nem, azok is emberek és a Haza polgárai!

Az Elnöki beszéd ezen pontján az operatőrök hahotázni kezdtek: vajon az Elnök felöntött a garatra, hogy így szólítja meg a népet? A nemzeti televízió igazgatójának felháborodott pisszegése lecsitította őket, és néhány gyengédebb nyakleves egészen megnyugtatta a kamerák mögötti arcátlan kölyköket.

Kedveseim, azt kérdem én is, akárcsak Önök közül annyian, folytatta az Elnök, miután újból visszanyerte a retorikai lendületét, mik lehetnek az angyalok, és miért adatott meg nekünk, hogy ilyen ritkán láthassuk őket, feltéve, ha láthatjuk őket egyáltalán az életünk során? Az ehhez hasonló kérdésre nem létezik pontos válasz, vonta le a következtetést a szónok. Az angyalok valóságos titkok. Vagy talán úgy is mondhatom: csodálatos lények. Hogy vehetné észre, hogyan érinthetné meg, vagy éppen hogyan foghatná fel őket az ember? Sehogyan, jelentette ki az Elnök maximális magabiztossággal. És mégis, néhanapján jeleket adnak nekünk, sőt megjelennek előttünk: általában álmainkban. De mi történik akkor, ha valóban megjelennek? Hát jól van, akkor megdöbbentenek és bámulatba ejtenek, lévén, hogy mi azt sem tudjuk, hogyan fogjuk fel őket és miként szóljunk hozzájuk.

Az Elnök bölcsessége a lehető legnyilvánvalóbbá vált és a tévékészülékek előtt ülő értelmiségiek csodálattal ismerték el az elnöki beszéd összeállítójának gyakorlottságát. Ki lehetett az? Mivel nem tudunk kommunikálni velük, az angyalok nem is időznek túl sokáig közöttünk, és csak ritkán mutatkoznak, teljesen váratlanul, hogy aztán visszatérjenek a saját világukba, a saját dolgaikhoz. De milyen dolgai és feladatai lehetnek egy angyalnak? Kedveseim, ahogy már sejtitek, az angyalok általában az emberek túláradó java érdekében munkálkodnak, ám a munkájuk többnyire láthatatlan. Éppen ezért mi nem vagyunk képesek értékelni e lények munkáját: csupán csodálhatjuk, és semmi több. Gyanakodhatunk és tetteiket értékelhetjük szemtől szembe, vagy a hátuk mögött. Ez után a mondat után az operatőrök újból oldalba bökték egymást, és nyomban be is zsebeltek cserébe néhány nyaklevest. De vajon ki lehet az, aki az angyalokat küldi? Minden bizonnyal ez egy olyan kérdés, amire minden óvodás tudja a választ, én mégsem fogok felelni rá. Éppen azért, mert nem akarok gőgös lenni: mint a nemzet választott vezérének az a kötelességem, hogy én legyek a Haza utolsó polgára, és alázatosságról tegyek tanúbizonyságot. Úgyhogy alázatosan, kezemet a szívemre téve mondom, hogy nem akarom tudni, ki küldte közénk az angyalokat. Mindannyian tudjuk, miért küldi, de hogy ki küldi – azt hiszem, jobban járunk, ha ezt a titkot nem feszegetjük, anélkül, hogy további nyugtalanító kérdéseket tennénk fel. Ejha, az elnöki beszéd ezen pontján még az elit értelmiségiek is eltátották a szájukat. Az egész világ tudta, hogy az Elnök megrögzött ateista, a beszédével mégis több kapura játszott, egyik pillanatban az angyalokat védte, a másikban megjátszotta, hogy azért nem beszélhet róluk, mert alázatosnak kell lennie.

Ennek következtében, nem tartom kötelességemnek, hogy arról beszéljek, ki küldi vagy nem küldi az angyalokat, ennél sokkal fontosabb dologról szeretnék szólni, éspedig arról, hogy ha az angyalok mégis megjelennek, csakis olyan nemzetek és népek előtt teszik, akiknek mondanivalójuk van. Amennyiben a mi esetünkben bebizonyosodik, hogy a három jövevény mégiscsak angyal, akkor lám, egy bizonyos céllal bukkantak fel a szent Haza területén. Kedves honfitársaim, csakis akkor fogjuk megtudni jövetelük célját, ha türelmesek leszünk. És ehhez szükség van szigorra – ekkor már az operatőrök jóízűen nevettek –, szükség van bizalomra, de mindenekelőtt hazafiságra. Ugyanis hazaszeretet nélkül még az angyalok sem érthetők meg, amennyiben valóban angyalok. Mert nem értjük, fennáll annak is a veszélye, hogy összetévesztjük őket ki tudja miféle veszélyes entitásokkal. És ez könnyedén vitát, viszályt és egyéb ármánykodást szülhet. Úgyhogy, kedves városom lakosai, polgártársaim, honfitársaim, egyetlenegy kéréssel fordulok hozzátok: legyen az elkövetkező időszak próbatétel a három idegen számára, akik letelepedtek az országunkban, de ugyanakkor az egész népünk számára, főleg azoknak, kik derék fővárosunkban élnek. Minden lakos legyen tudatában annak, hogy a három idegen leereszkedése az állampolgárok hazafias próbatétele is lehet, de ugyanakkor egy ismeretlen céllal történő provokáció is. Éppen ezért legyetek szemfülesek, éberek, de semmi esetre sem erőszakosak! Az Állambiztonság és a Hadsereg szintén feszülten figyel majd, a Kormány és az Elnökség szintúgy. Béke honoljon a világon, és a Szülőföldünk váltson meg minket most és mindörökké!

Ezzel a mondattal fejezte be az Elnök az évszázad beszédét, tapsolt a nemzeti televízió igazgatója, kuncogtak az operatőrök, általános megdöbbenés lett úrrá a népen, a munkásosztályhoz vagy az értelmiségihez tartozókon egyaránt. Igen, igen, nincs lehet vagy talán, az Elnök alaposan bámulatba ejtette azokat, akik megszavazták, sőt még azokat is, akik másra voksoltak. Beszéde egyfelől egyszerű, másfelől kuszált volt, elvette néhány politikai elemző eszét, akik a közvetítést követően nyomban nekiláttak az épp csak hogy véget ért elnöki kinyilatkoztatás tudományos elemzésének. Lángelmére vallott ez a beszéd, és annak is az érzelmi vagy érzéki részére? A szó szoros értelmében az angyalokról beszélt, vagy az angyal kifejezés csupán álcaként szolgált: az Elnök katonai terveiről, egy nemzetközi összeesküvésről, esetleg egy belső puccskísérletről, vagy a földönkívüliek támadásáról hivatott elterelni a figyelmet (lám a Szükségbizottság egyik hadnagyának a gyanúja mégiscsak valamelyest helyénvalónak bizonyult!). Vagy az Elnök ateizmusa mégiscsak elmozdult valamilyen irányba? Esetleg változás vagy kinyilatkoztatás történt az Ország első emberének hitetlen életében? Egy damaszkuszi út? Talán megtérítette valaki? És ha valóban ez utóbbi történt, akkor milyen hitre térhetett az Elnök, mert ez egyáltalán nem volt világos! És miért a Metropoliszt, igen, miért épp ezt a szörnyűséges várost sújtották a három idegen földre szállásával? Mi volt annyira különleges ebben a városban, ami kiválthatott egy ilyen szokatlan eseményt? Ki tudja, milyen féltékenykedést, irigykedést és versengést fog szülni ez az eset, vagy bombatámadás éri a Metropoliszt, esetleg porig rombolják és eltüntetik a föld színéről? És ha a három idegen nem éppen szokványos angyal, hanem az Apokalipszis hírnöke? És ha az Elnök tudomására jutott ez a dolog, és nem tudta, hogyan mondja el a lakosságnak anélkül, hogy megfélemlítené őket? Miért szálltak alá a feltételezett angyalok pont a Metropolisz és nem egy másik város felett?

Lavinaként zúdult a politikai elemzők és újságírók fejére a kérdéssorozat, akik ki jut többre alapon szerették volna kibogozni az elnöki beszéd rejtélyét, minél nagyobb felhajtást produkálva a médiában. Az angyal szó lehet mágikus, varázslatos, veszélyes? Semmiképpen sem volt egy közönséges szó, ami ne lett volna fedezet nélküli erőkkel felruházva.

Mire jó az Apokalipszis, és főleg kinek?

Az első dolog, ami történt az elnöki beszédet követően, legalábbis a fővárosi hétköznapi emberek körében, sőt egyes értelmiségiek között is, a következő volt: annak ellenére, hogy az Apokalipszis kapcsán négy lovasról beszéltek, nem lehetséges az, hogy időközben megfogyatkoztak volna és csak hárman maradtak? És amennyiben igen, éppen ezért, a Metropoliszra alászállt idegenek nem lehetnek épp az Apokalipszis lovasai, annak ellenére, hogy szám szerint eggyel kevesebben vannak? Magától értetődő, hogy akiknek a fejében ilyen jellegű problémák merültek fel, száz százalék, hogy vallásosak voltak, sőt vakbuzgók. Lassacskán bármilyen szemszögből nézve észrevehetővé vált: a következményekért a Metropolisz tehető felelőssé a föld minden nemzetsége előtt. Itt már nem csak az Alfáról és az Omegáról volt szó, hanem egy harmadik szent betűről is, attól függetlenül, hogy ez a hang elhagyta-e vagy sem az Apokalipszis oly sajátosan szóló trombitáját.

Vajon a három angyal nem hasonlított-e, amennyiben valóban angyalok voltak, a János evangéliumában megjelenő tűzláng tekintetű, selymesen rézvörös hajú jelenségre? Az igaz, hogy az idegenek némák, és ez egy problematikus, valós ellentmondás, tehát a süvítő hang és a szájból előtörő kétélű szablya a jövevények alakjával nem lett volna összeegyeztethető. Másfelől úgy tűnt, a földreszálltak megpróbálják elmondani az őslakosoknak: ne féljenek, elegendő kulcsot hordoznak az élethez, még akkor is, ha a halál kulcsai sem elvetendők. A szent hetes számot sem sikerült az idegenek eljövetele kapcsán felfedezni: akárhogy osztottak-szoroztak, a szóban forgó szám nem került napvilágra. Az Apokalipszisnek azonban nem feltétlenül kell úgy lezajlania, ahogy azt megírták, hiszen attól csak emberibb, ha alkalmazkodik a jelenlegi állapotokhoz, éppen ezért a főváros lakosai hozzáláttak annak a felderítéséhez, hogy a minden gyanú szerint angyali lények lehetnek-e az Apokalipszis lovasai vagy sem? És vajon melyik Apokalipsziséi?

Az első ezer év egy-kettőre eltelt, a második ezer szintén, még ha nem is olyan rég, és a Metropolisz lakosai – amint a Terra apraja-nagyja szintén – a harmadik évezredben találták magukat. Nem lett volna elképzelhető, hogy az Apokalipszis késsen és kicsit később jöjjön el? Lévén hogy egy Metropoliszban minden lehetséges volt, még az is, amiről éppen most regélünk.

A lakosoknak nyugton kellett volna maradniuk, mindenféle aggodalom nélkül: igen, minden bizonnyal történni fog valami a Haza fővárosában, valamiféle feltárulkozás, és lehetséges, hogy végül elég sokan fognak enni az élet fájáról, feltéve, ha előtte megbánják bűneiket, nem engednek a csábításnak és hisznek a haláluk pillanatáig. De eljön még egyáltalán a második halál vagy sem? Azt hihetnénk, hogy az Apokalipszis angyalának lángoló szablyája sokakat szét fog hasítani, de valami mégsem volt jó, ahogy azt már korábban is jeleztem: ugyanis a feltételezett angyalok némák voltak. Hol lehetett az Isten házának új oszlopa és az élet új koronája? Ezt bizony senki sem tudta. Az Apokalipszis csupa szem lényei négyen voltak és nem hárman. Hol volt a fehér ló, a veres, a fekete és sárga, valamint a négy lovas az íjjal, a karddal, a mérleggel, és a bilinccsel, hogy megbosszulják az áldozati oltárokat? Hol volt a négy kiválasztott fehér öltözete? Merthogy az idegenek csak tunikát, farmert és kék köpenyt hordtak. Valójában a farmert meg sem kellett volna említeni, mivel az nem felelt meg semmiféle apokaliptikus interpretációnak, hanem inkább a megvetett, határtalan hippi korszakra utalt. A fővárosban a nap nem feketedett el, mint egy szőrzsák, és nem is lehet tudni, mikor volt utoljára olyan a hold, mint a vér, úgy tűnik, talán több száz évvel ezelőtt. Soha nem estek le csillagok az égről, és az üröm sem moccant. És ha már itt tartunk, miféle barlangba bújhattak volna a lakosok az Apokalipszis elől, ha a környéken nem volt semmiféle barlang? Az értelmiségi tagjai összeültek és ilyesmiken rágódtak, bár más dolog is foglalkoztatta őket: miért mondták a napról, hogy megfeketedett, mint egy szőrzsák? Ugyanis az angyalok haja aranyszőke volt és nem barna. Van valami trükk ebben az egészben? És miért mondták azt az égről, hogy összegöngyölítik, mint a pergament? Kié volt az a tekercs és mi állt benne? A szőrzsák és a pergamen, igen, ezek az igazi talányok. Egy zsák úgy tölthető meg szőrrel, ha valakit vagy valakiket megnyírnak, és a pergamen, az vajon mit jelenthet? Hogy valakit megnyúztak, legyen az állat vagy ember? Túl sok olyan kérdés, amely ráadásul nem oldhatta meg a három idegen identitásának ügyét. Aztán meg ennek a világnak négy sarka volt, és nem három, tehát az angyaloknak, amennyiben az Apokalipszis angyalai voltak, a föld négy szeglete felől kellett volna érkezniük, és ami a legfontosabb, pecséttel a kezükben. Ki kellett volna kiáltaniuk, hányan vannak, és kik azok, akik soha többé nem éheznek, nem szomjaznak és nem perzseltetnek meg! De a Metropolisz lakosai semmiféle trombitaszót nem hallottak, nem volt részük jégesőben és vérrel elegyített tűzben, valamint a birodalom határain belül sehol sem ment végbe látható mészárlás. Ami az Absintos nevű csillagot illeti, azt sem látta senki. Sasokat igen, néhol még láttak a levegőben, de ebben nem volt semmi szokatlan; a sáskák is ellepték néhanapján a Haza földjeit, sőt még olykor az emberek házait is, de ezek nem hasonlítottak holmi fogas asszonyokra, sem a sivatag oroszlánjaira. Abbadonról, a halál démonáról pedig csak annyit, hogy eddig soha senki nem hallott róla; aztán tűz, füst és kénkő, lehetséges, hogy korábban is előjött innen-onnan, de semmiképpen nem öltöttek semmilyen alakot. És mégis a három idegenről elmondhatjuk, hogy hasonlítottak a szivárványra, ragyogott az arcuk, de nem etettek meg senkivel szent könyvet. Egészen más volt itt a legfontosabb: hol van az Apokalipszis híres sárkánya? A koronás fejű sárkány, farka egyetlen mozdulatával a földre vetette a csillagokat, és emberhez illő száma volt: hatszázhatvanhat. De hol lehetett, mivelhogy sehol sem látták. Meg aztán a tüzes üvegtenger és a madarak lakomája! Igen, háromszor égettettek meg a hamis próféták a tüzes tengerben. De semmi esetre se zárjuk ezt a fejezetet az Apokalipszis szerzőjének tüzes szavaival, még akkor sem, ha egyesek úgy értelmezik, hogy erről is szó esett a fenti összekuszált történetben, hanem zárjuk le a híres evangélista szavaival, hiszen minden úgy van, ahogy ő mondja. Kezdetben volt a szó. Ez sohasem lesz másként. Még akkor sem, ha az angyalok általában hallgatnak.

Az angyalszárnyak és egyéb angyali hibák keresése

Az angyalokat nem lehetett egyszerűen szabadon engedni a főváros utcáin, előtte egy rendkívüli orvosi bizottság alapos vizsgálatnak vetette alá őket, úgy tehát maga az Elnök megbízta a Kísérleti Laboratóriumok Igazgatóját, hogy minden szakterületről válasszon orvosokat, szakembereket természetesen, akik a három idegenen az összes szükséges vizsgálatot elvégzik anélkül, hogy ezeknek bármiféle testi vagy lelki károsodást okoznának. Úgy is lett, ahogy mondta. Először egy általános orvos megvizsgálta és levetkőztette őket: annyit jegyzett fel, hogy az egyik angyalnak (a másodiknak) volt egy anyajegye a szeme alatt, míg a másik kettőnek nem, de ez nem tett semmit. Az első orvosnak még lett volna egy egészen magától értetődő, de igen veszélyes feladata: hogy találja meg a szárnyakat vagy esetleg ezek helyettesítőit. Az idegenek teste ugyanolyan volt, mint bármelyik férfié, szárnyaknak nyoma sem volt rajtuk, sem csonk, de még egyetlen különleges pihe sem pelyhedzett a vállukon. Az égvilágon semmi! A lapockacsontjaik szokványosak, jól összeillesztettek voltak, ami kizárta annak a lehetőségét, hogy itt bármilyen szárnyberendezés helyet kapjon, és ez a megállapítás természetes vagy mesterséges szárnyakra egyaránt vonatkozott. Az általános orvos némiképp megkönnyebbülve sóhajtott: nem neki adatott meg, hogy sokkoló híreket közöljön. Ezzel együtt nem zárta ki annak a lehetőségét, hogy ezek hárman mégiscsak angyalok. Megkopogtatta a térdüket, arra kérte őket, hogy hajoljanak le, megvizsgálta a karjaik és talpaik izomzatát. Minden teljesen normális volt. Aztán a röntgenorvos következett, de ez, miután az utolsó porcikájukat is megvizsgálta a bonyolult berendezéseivel, felfedezett valamit: a második idegennek hiányzott az egyik veséje. A fejre specializálódott képalkotó diagnosztikai analitikus mindenre felkészült: olyannyira, hogy nem csodálkozott, amikor az idegeneken felfedezett egy egészen különleges dolgot – az agyukon volt egy meghosszabbítás, vagy egy természetellenes kinövés. De nem rosszindulatú daganat, vagy esetleg olyan eset, amivel korábban ne találkozott volna, mivelhogy számos hasonló kinövést látott már széles e Hazában. Aprólékosan feljegyezte a megjegyzések közé, de az összes orvosi és tudományos vizsgálat elvégzése előtt tartózkodott bármilyen spekulációtól. A szemész csak a vendégek gyönyörű szemein csodálkozott, a fül-orr-gégész pedig hiába ellenőrizte le azt, ami köztudomású volt az egész világ előtt: az angyalok nem voltak süketek, remekül hallottak. A szívorvos az átlagosnál erőteljesebb szívverést állapított meg, illetve az artériákban a vér heves áramlását, de ez talán annak a következménye volt, hogy a vendégeket némiképpen megviselte az étrend, amellyel a hatóságok kínozták őket. A feltételezett angyaloknak nem voltak légúti problémáik: tüdejük egészséges volt, nem köhögtek, nem dohányoztak. Az urológus megállapította, hogy még az egy vesével rendelkező vendég is makkegészséges, lévén hogy az egy, amivel rendelkezett, akkora volt és úgy működött, mint két másik. A fogorvos egyetlen mulatságos dolgot fedezett csak fel: valószínűleg az első angyalnak, amelyik a katonai parádé kellős közepére csapódott be, hiányoztak a bölcsességfogai. Most már legalább meg lehetett különböztetni őket: az elsőnek anyajegy volt a szeme alatt, a másodiknak csak egy veséje volt és a harmadiknak nem volt bölcsességfoga! A nőgyógyász diszkréten megvizsgálta őket, és a következőket tapasztalta: a szóban forgó urak férfiassága nem volt túlméretezett, de nem voltak hermafroditák, vagy kétneműek. Kicsit talán vérszegények, kicsit még éretlenek, de férfiak voltak. A bőrgyógyász a következő bejegyzést tette az idegenek aranyba játszó hófehér bőréről: mintha hernyóselyemből lenne. Ennek ellenére biztos, hogy kiváló emberi bőr volt. A pszichiáterek igénybe vették a süketnéma jelbeszéd specialistáit: igen, a vendégek értelmileg elég egészségesek voltak, annak ellenére, hogy bizonyos jelek autizmusra utaltak. Azonban nem hangsúlyozták túlságosan ezt a feltételezetten velük született autizmust. Azt is ők állapították meg, hogy a földre szállt vendégek nagy valószínűséggel ikrek voltak, vagy legalábbis unokatestvérek! A logopédus az idegenek szájában csak a nyelv stabilitását és ruganyosságát vizsgálta meg: megfelelő méretű volt, a megszokott helyen és szavakat mégsem artikulált. A némaság tehát rejtélyként körvonalazódott, ezt azonban a logopédus mégsem kürtölhette világgá, mert még ő maga sem tudta, hogy pontosan miről lehetett szó. Az utolsó kutakodó orvosok a DNS-ek szakértői, felszerelkeztek szuperspeciális mikroszkópjaikkal: a három vizsgált személy DNS-ei talán kissé kuszábbak voltak, akárcsak a régmúltban élőké, de ennyi és semmi több. Ami a vendégek haját illeti, a bőrgyógyász elfelejtette hozzátenni: a bőrükhöz hasonló állagú volt, selymes aranyszínű fénnyel, rezes beütéssel. Igen, iszonyatosan szép hajuk volt, amilyen csak azoknak a falusi asszonyoknak, akik egészséges háziszappannal mosták a hajukat, nekik, csak nekik volt ehhez fogható hajkoronájuk. Most már mindenki számára világos lett, miért kötötték be az idegenek a hajukat: abban az esetben, ha kiengedték volna, túlságosan hátrahúzza a fejüket, ezzel testük elveszítette volna a tökéletes egyensúlyt. Összegzésként: angyalok voltak-e vagy sem? Az orvosok saját felelősségükre kijelentették, hogy a feltételezetten az égből érkező vendégek emberszabásúak. Az Elnök megdöbbenés nélkül nyelte le a hírt, mert bármire fel volt készülve. Éppen az újabb beszédét gyakorolta, amit a nemzeti televízióban akart közölni, amikor sürgős értesítést kapott a Fővárosi Rendőrségtől, mely szerint hatalmas tömeg vonult fel a Főtéren, akik az angyalok szabadon bocsátását kérik, akikkel a főváros az új évezred hajnalán megáldatott. Más szavakkal szólva, innen nem volt visszaút, az Elnök kénytelen volt átgondolni beszédét, és ami a Kormányt illeti, alkalmazkodnia kellett a helyzethez. Rendkívüli sürgősségi állapot.

A szedett-vedett tömeg és a külvárosi Filozófus

A Téren kezdetben békésen gyűlt össze a tömeg a csecsebecséket kínáló árusok asztalai között. Voltak ott nippek, messzelátók, napszemüvegek, a régi birodalom idejéből való fülvédős kalpagok, egyéb haszontalan dolgok, mint a varázskalapok, szürke gipszördögök, borostyánkő állatok – és ékszerek, farmerzsebbe való pálinkásüvegek, erődítményes kulcstartók, egyéb ördöngösségek. A tömeg vegyes volt és hangoskodó: helyet kaptak ott egyszerű falusi asszonyok, akik az állítólagos angyalok alászállásáról hallván jöttek el a Metropoliszba, középiskolai tanárok, mérnökök, de még rockerek is, sátánisták, táncosok, munkaruhás brigádvezetők, operaáriákat éneklő vakok, a letűnt időkről nosztalgiázók, iskolakerülő kölykök és így tovább. Árultak ott műanyagpohárban gyümölcsöt, csokorba kötött mezei virágot, pizzaszeletet, mű üdítőt.

A Téren túl, a Hősök sugárútján, a gyalogátkelőhelyeken, sőt a metróaluljárókban is hömpölygött a tömeg. A lakosság izgatott volt. Egyesek színes léggömbökkel vonultak, mások szappanbuborékokat eregettek vagy konfettit dobáltak, sőt még rizsszemeket is, mintha karneválon lennének vagy esküvőn, megint mások pedig, nem lehetett tudni mi okból, mártírokat ábrázoló újságkivágásokat ragasztottak a mellkasukra. A tömeg forrongott és várt valamire. Egy rögtönzött merénylettől való félelem miatt a Rendőrség erői zsúfolásig megtöltötték a fővárost, mintha ostromállapot lenne.

És akkor, nem tudni honnan, felhangzott az első kiáltás: ezek az angyalok a mieink, a Metropoliszé és a Hazáé! Adjátok vissza az angyalainkat! Az angyalainkat akarjuk! A főváros lakosai és a környékbeliek nem tudták, pontosan miért gyűltek össze, de az első szlogen, ami úgy tört elő, mint egy akármilyen szóbeszéd, sokuknak magyarázatul szolgált. Igen, éppígy álltak a dolgok: ha a Metropolisznak olyan szerencséje volt, hogy a tereibe és az idejébe fogadhatott néhány áldott idegent, akkor a nép és a sokaság miért ne részesedhetne eljövetelük hasznából? Még akkor is, ha nem holmi klasszikus angyalok, amint meg van írva! Még ha nem voltak is szárnyaik! Még ha tulajdonképpen nem is angyalok voltak.

Még az angyal szót sem használhatták úgy, mint hajdanában, végül is ezt épp az Elnök magyarázta el: addig, amíg megmentő, az angyal szó bármilyen kedvező értelmet kaphat. Nem tudni hogyan és miért, de a főváros lakosságának nagy része felfogta, nem volt illendő az üdvözítés fogalmát használniuk azért, hogy megértsék, mi okból dobták le épp az ő Hazájukba a három idegent. Elég volt a megváltásból, véget értek az idealista idők: most elegendő volt a megmentés. De miért és főleg mitől menthetnék meg a népet?

Mindentől: a világnak piac kell, és nem csak a Metropoliszban, hanem Grönlandon is. Ha másoknak megadatott volna az a lehetőség, hogy ilyen angyalgyanús idegenei legyenek, naná, hogy nemzeti ünnepnapokat szerveztek volna, de még hányat. Persze más népek először meggyőződtek volna arról, hogy a vendégek nem valami mutánsok. Semmi szükségük nincs látható szárnyakra, lévén hogy belső szárnyakkal rendelkeznek, kiáltotta akkor a főváros egyik közismert intellektuelje, a külvárosi kocsmafilozófus, a festői dohánymérgezéséről elhíresült, a Nép Lapja hasábjain publikált tárcák népszerű szerzője: igazi bennszülött volt, örökké borostásan, csapzott hajjal, kivörösödött szemmel, és tiszteletre méltó, patriarchális pipával, amit úgy tartott a szájában, akár egy talizmánt. Mindannyiunknak vannak belső szárnyai: a vakoknak kellenek a külső szárnyak. Na, nézzenek oda, már csak ez hiányzott, gondolta a Rendőrfőnök, aki amúgy is izgatott volt az épp kiteljesedő városi zsúfoltság miatt, hogy megjelenjenek itt a próféták és a szélhámosok, akár eső után a gomba. De végül is ez teljesen normális volt: a világnak jóslatokra és magyarázatokra volt szüksége, attól függetlenül, hogy ezek valós vagy szedett-vedett és valószerűtlen alapokon nyugodtak. A főváros melletti falvakból érkező hívő öregasszonykák már dudorászták a szeráfokról és kerubokról szóló improvizált éneküket: szem és szárny, szárny és szem, de szem-szárny nélkül is. A Rendőrfőnök majdnem megpukkadt a nevetéstől, de az alárendeltjei komolyan bámulták, úgyhogy már közel sem volt annyira mulatságos.

A sokaság nemcsak hogy dudorászni kezdte egy kvázi templomi ének dallamát, hanem sikamlós mozgásba fogott, mintha lusta csigatáncot lejtene. Mindannyiunknak vannak szárnyai, kiabálta ez alkalommal a magnetofonba a külvárosi Filozófus, pipástól, mindenestől. Vajon honnan bukkant elő társként a megafon? Micsoda jó fogás ez az ingerült, fogyatékos próféta, az agitátor Filozófus számára! A sokaság menetelni kezdett. Boldogabb és egészségesebb életet akarunk! Csendült fel hirtelen. Azt a mindenit, az angyali követelésekről áttérünk a szociális és szakszervezeti követelésekre? Tiszta Hazát akarunk, korrupció és gengszterizmus nélkül! A gengszterizmus igencsak meglepte a Rendőrfőnököt: ez idegen szó, szólt oda nyugtalan alárendeltjeinek. De ennyit még azok is tudtak. Népbíróságot akarunk mindenhová, ahol valami hibásan működik ebben az országban! E kérés hallatán a rendőrök igencsak elkezdték hegyezni a fülüket. Vajon a feltételezett angyalok védelmében szervezett megmozdulás felkelésbe csap át? Már korábban is működtek népbíróságok, és a dolgok nem vettek pozitív fordulatot, éppen ellenkezőleg. A Rendőrfőnök csodálta a kiáltozók kései forradalmi lendületének és naivitásának egyvelegét, azok meg összebújtak, akár egy vidám juhnyáj, a Rendőrfőnök pedig rögtön felfogta – lehetséges, hogy az angyalok csak ürügyül szolgáltak. De mihez szolgáltak ürügyül? Egy újabb forradalomhoz a Haza területén? Szó sem lehet ilyesmiről, szóbeszéd. Az ősi angyalainkat akarjuk, visszhangzott épp abban a pillanatban a szólam a Rendőrfőnök fülében. Ősi? Kérdezett vissza, ez meg mi akar lenni? Ez intellektuelek és tanárocskák felkelése, állapította meg fennhangon meditálva az alárendeltjei füle hallatára. Nézzenek oda, uraim, mit nem hallok, még hogy ősi angyalok. Látják, mi történik, ha a Nép Lapjában olyasvalakit közölnek, akit nem kellene, ha az embereket hagyják szabadon írni és beszélni. Cenzúra, hol van a néhai cenzúra, milyen ádáz volt az valaha, amikor értelmesen alkalmazták! Az utóbbi időben eltunyult a mi népünk, nyugtalankodott a Rendőrfőnök: szeget ütött az emberek fejében az a gondolat, csak tudnám, honnan jött, hogy népünk kiválasztott és mindegyik közül az első! A harmadik évezredben híres diktátoraink közül egy sem lehet hasznunkra, mivelhogy már elfüstölték a forradalom fogalmát, mint egy cigarettát, aminek csak a vége maradt meg, és ezt a cigarettacsikket is eldobjuk végezetül, épp ezt tesszük. Lássuk, hogy állnak a dolgok, fordult oda nyersen az alárendeltjeihez, ha ezek a békák és bárányok még sokat brekegnek és bégetnek, rájuk irányítjuk a vízágyúkat és valami könnygázt is közéjük dobunk, hál’ Istennek van belőlük elég. Mást bevetünk? Kérdezték a körülötte állók. Szó sem lehet róla, csak gázt és vizet, azonkívül minden rendben, nincs szükség töltényekre. Ne tartóztassatok le senkit, semmi értelme, majd megfizet nekik a fennvaló, de ha éppen kedvetek támad, kipróbálhattok néhány gumibotot, csak úgy gyakorlásként. Kiadja most a parancsot? Kérdezték a beosztottjai. Még várunk egy kicsit, halljuk csak, mit kiabálnak, és csodálkozzunk egészen addig, amíg el nem jutnak a kritikus pontig: aztán megkérdezzük az Irányítást. A sokaság szaggatottan rázendített: Egyenlőséget akarunk mindenkinek, Angyalokat akarunk mindenkinek, Mindent akarunk mindenkinek. Bre-ke-ke és Be-e-e. Készítsenek interjút az angyalokkal, angyalos képeket, aláírást, zászlócskákat és pólókat akarunk. Ezek az idióták nem fogták fel, hogy az angyalaiknak nincs nyelvük és némák, somolygott bajsza alatt a Rendőrfőnök, aztán elcsodálkozott a korábban mondottakon: az idegeneket egyenesen angyaloknak nyilvánította! Pfúj, az ördögit, megfertőződtem! Rohamozzátok meg őket, parancsolta hirtelen dühvel az alárendeltjeinek, adjatok ki parancsot a bekerítésre és a tömeg megfélemlítésére. És ne feledjétek: nagyobb erőszak nélkül. Gumibotokkal előre indulj! A verekedés egy fél órán át sem tartott, mire a gáztól könnyező sokaság eldöngölt lapockával vonult vissza a Térről, majd szétszóródott az óriási Hősök Sugárútjából nyíló utcákban. Senki sem került kómába, senki sem ájult el, de bárki bezsebelhetett egy alapos verést, amolyan szédítőt és zsibbasztót. A demonstráció véget ért, senkinek sem volt már kedve angyalokért kiáltani.