M. C. BEATON

Agatha Raisin
és a
tekeklub réme

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Down the Hatch

Copyright © 2020 by M. C. Beaton

Minden jog fenntartva

For information, address St. Martin’s Press,

175 Fifth Avenue, New York, N. Y. 10010.

Fordította: LAIK ESZTER

Copyright © 2020 by M. C. Beaton

Hungarian translation © Laik Eszter, 2022

© Erawan Könyvkiadó, 2022

A mű fikció. A szereplők, az események és a párbeszédek a szerző képzeletében születtek. Bármilyen hasonlóság valóságos eseményekkel vagy személyekkel – utóbbiak akár élők, akár már elhunytak – csakis a véletlen műve.

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-46-1

ISSN 2064-3683

Előszó

A gonosz jelenléte és a baljós szándék szinte tapintható a levegőben, amikor két ember azért ül össze, hogy eltervezzék egy harmadik meggyilkolását. A legtöbb emberölést, amint azt a rendőrök megerősíthetik, az áldozat barátja vagy rokona követi el, de legalábbis olyasvalaki, akit az elhunyt ismert. Az efféle bűntények többnyire pillanatnyi felindulásból, egy vita hevében következnek be, Angliában nagyjából az esetek egyharmadában az elkövető drog vagy alkohol befolyása alatt áll.

Így aztán különösen kegyetlen, amikor két teljesen józan ember dugja össze a fejét, hogy egy gyilkosság szörnyű forgatókönyvét csiszolgassa. Hacsak nem M. C. Beaton az a bizonyos személy, akivel együtt tervezget valaki… Ha erről van szó, akkor csupa móka a feladat. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy M. C. Beaton – Marion – ne vette volna komolyan a bűntényeket, csak hát nehezen tudta elfojtani másokra is ragályos humorát. Még amikor a leghitványabb rémtett legsötétebb pillanatait vitattuk is meg, rendszerint akadt valami kacagnivaló.

Amikor elkezdtem Marionnal a közös munkát, épp egy betegségből lábadozott, és rendkívül kimerítő volt számára a számítógép előtt ülni és gépelni. Mivel sok éve ismertem, nagy örömöt jelentett, hogy segíthettem neki, s közben rendre elámultam, hogy könyvek tucatjai után, amelyeket több mint negyven év alatt írt, hogyan szikráznak fel a fejében még mindig az ötletek – új gyilkosságok, amelyek próbára teszik a rettenthetetlen Agatha Raisint.

Marion bátorított, hogy én is gyűjtögessek ötleteket – mondván, ami megtetszik neki, majd átgyúrjuk és beledolgozzuk valamelyik könyvtervbe. A többit egyszerűen elvetette azzal, hogy „csacsiság”. Szeretett eljátszani a sztorikkal, de pontosan tudta, merre akarja vezetni a cselekményt, és fontos volt számára, hogy ebben összhang legyen köztünk. Az ötletek általában jelenetek formájában körvonalazódtak Marion fejében. Nem feltétlenül csak gyilkossági szcénákként: lehettek ezek egyéb balszerencsés események és buktatók is, amelyek feltűnnek Agatha útján, aztán ezekből haladtunk előre vagy visszafelé a cselekményben. Tudom, nem szokatlan egy írótól, hogy vizualizálja, hogyan gördül majd tovább a sztori, sőt, húsbavágó, hogy „lássa” maga előtt a környezetet, az eseményeket, hogy „hallja” a fejében a dialógusokat, és képzelete segítségével életre keltse a szereplőit. Talán e sok, fejben végzett munka miatt jellemzi számos alkotó magányos munkaként az írást, mégis mindnyájuknak kell valaki – egy barát, egy szeretett személy, egy szerkesztő –, aki figyelemmel kíséri az alakuló művet, és ha kell, bátorít, megerősít vagy irányt mutat.

El tudják képzelni, milyen szerencsés vagyok, hogy megoszthattam a gondolataimat Marionnal, és milyen fantasztikus volt ráhangolódnom az ő elképzeléseire? Sok szempontból akárha magával Agatha Raisinnel beszélgethettem volna. Marion számos vonást belegyúrt magából a főhősébe, habár ezeket az önmagától kölcsönzött jellemvonásokat messze eltúlozta a magánnyomozó figurájában. Agatha olyasmiket mond és csinál, amiket Marion sosem mondott vagy tett, de talán gyakran szeretett volna. Vagyis Marion mindig pontosan tudta, hogyan reagálna Agatha egy-egy helyzetben, hiszen elképzelte, ő maga mit tenne hasonló szituációban. Mindent tudott a hőséről, amit tudni lehetett. Egy nap, amikor a szokásos tea és keksz társaságában üldögéltünk, szóba jött Rudyard Kipling Female of the Species című verse, és Marion magabiztosan kijelentette: Agatha jól ismeri ezt a verset. „Ismeri Kiplinget – fogalmazott –, és nem kevésbé rajong Agatha Christie-ért.”

Ez aztán egy érdekes ötlethez vezetett, ami izgalomba hozta Mariont, ám ahogy sok más, kiszámíthatatlan irányba kanyargó elgondolással történt, végül ezt is egy kézlegyintéssel intézte el: „Nem rossz, de nem ebbe a könyvbe.” Ezeket az ötleteket, jeleneteket félretettük, hogy majd egy másik Agatha Raisin-kötetben használjuk fel. Marion sosem szerette elpazarolni a jó gondolatokat, ha tudta, hogy adódik majd alkalom az ideális felhasználásukra. Lehet belőlük egy izgalmas fordulat Agatha eljövendő sorsában, jelenet egy új történetben.

Mint láthatják, Marionnak nem állt szándékában visszavonulni, ahogy Agatha visszavonulását sem tervezte. Carsely, Mircester, Ancombe, Comfrey Magna lakói az összes többi kitalált vagy valós cotswoldsi helyszínnel egyetemben soha nem alhatják békés álmukat. Mindig ólálkodik majd egy gyilkos valahol a környéken, és Agatha Raisin mindig ott lesz, hogy megtalálja a bűnöst.

Marion sajnos nincs már közöttünk. Nagyon hiányoznak a nála tett látogatásaim, és az idő, amelyet a közös ötleteléssel töltöttünk. Ezzel együtt még mindig mosolyt tud csalni az arcomra. Amikor Agatha kénytelen szócsatát vívni valami kellemetlen fráterrel, mondjuk, Wilkes főfelügyelővel, hallom Marion hangját: „Na, itt lett elege. Most megmondja neki, hogy…” Ilyenkor gyakran vissza kell venni Agatha keresetlen szavaiból. E könyvnek és az utánozhatatlan Agatha Raisinnek, na meg az őt segítő szereplők kedves hadának köszönhetően tehát kapcsolatban maradtam Marionnal, és remélem, önök is így lesznek ezzel.

Soha nem szerzett még nagyobb örömet egy gyilkosság tervezgetése…

R. W. Green

Első fejezet

A sikoly hangjára megtorpant. Éles, velőt rázó visítás volt – a legborzalmasabb hang, ami megütötte Agatha fülét, mióta elindult az ebédidőbe iktatott sportos sétájára.

A nyár a megújulás ragyogásával vonta be a tájat, és zsenge zöld szőnyeget terített Cotswolds vidékére. Agatha tudta, hogy eljött a pántos felsők és lenge szoknyák ideje, ám egyelőre nem volt igazán nyári formájában. Még le kellett adnia pár makacs többletkilót, mielőtt felvehette volna ujjatlan, húzott derekú, piros ruháját, vagy a pillangómintás szoknyát – mindkettőből eggyel kisebb méretet vett, mintegy ösztönzőül a télen felszedett súly ledobásához. Ahogy teltek az évek, úgy bizonyult egyre nagyobb kihívásnak ez a küzdelem. A tengerészkék szoknya, amelyet viselt, kissé szorosnak érződött derékban és passzentosnak csípőben, hiába győzködte magát reggel az öltözködésnél, hogy a nap folyamán majd kényelmesebbé válik.

Agatha sóhajtott, és elnézett a mircesteri városi park játszótere felé. Vajon onnan jött a sikoly? A csenevész kis gyerkőcök egész hada nyüzsgött a mászókákon, lógott a rudakról, próbálta társát katapultálni a libikókáról, vagy rohangált a hintától a körhintáig, a csúszdától a kalózhajónak kinéző építmény hídjáig. Közben visongtak. Miért ordítanak így a gyerekek? Az ő korában, tűnődött Agatha, ha csak úgy sikoltozva rohangászott volna, a felnőttek mindjárt gondoskodnak arról – egy füles formájában –, hogy valóban legyen oka visítani. Ha akkoriban elesett a gyerek a játszótéren, betonra vagy aszfaltra puffant. A lehorzsolt könyök, a kivörösödött térd teljesen természetes volt az idő tájt. Ezek a gyerekek, akiket most figyelt, amolyan térd- és könyökbarát gumifelületen játszottak. Manapság elkényeztetik a gyerekeket – agyonbabusgatják és -féltik őket. Még a fülest is tiltja a törvény. Mennyivel könnyebb ma az életük!

Másfelől – görgette tovább a gondolatmenetet Agatha, és megvonta a vállát – nem így van ez jól? Az élet legyen csak könnyebb. Senkinek nem volna szabad a fegyelem ürügyén megütni egy gyereket. Minden szülő jobb életet akar az utódjának, mint amilyen neki volt. Végtére is ez a haladás. Valamennyi szülőnek így is kellene gondolkodnia.

Agatha, akinek nem volt gyermeke, úgy döntött, nem ítélkezhet e téren, még csak fejben sem. Sosem bánta meg, hogy nem lett anya, bár eléggé biztosan érezte, hogy jó anyja lett volna egy gyereknek. Vagy talán túlságosan is lekötik saját szükségletei, túlságosan is megszállottja a sikernek, túl önző, hogy kellő időt, energiát áldozzon egy gyerekre, és gondoskodó szülője legyen? Nem, válaszolta meg saját kérdését; ő keményen dolgozott, hogy a háta mögött hagyja régi, birminghami lakótelepi életét. Fényes karriert épített Londonban egy rendkívül sikeres PR-cég formájában, aztán Cotswoldsba költözött, és megalapított egy jó hírnevű magánnyomozó irodát. Agatha Raisin bármit megvalósított, amit megálmodott, és ha azt választotta volna, hogy anya lesz… Ekkor újra felhangzott a sikoly.

Ezúttal egyértelmű volt, honnan jön. Az Agatha sétaútját szegélyező magas sövény mögül hasított a levegőbe. Odarohant a sövénybe beépített fekete, kovácsoltvas kapuhoz. Szerencsére a sétához lecserélte az irodában használatos ingatag magas sarkúját egy kényelmes sportcipőre. A kapun berontva egy sík, gyepes területen találta magát.

Három, fehérbe öltözött embert látott. Egyikük egy ősz szakállú férfi, a földön feküdt, a másik egy nő, aki aléltan hevert a harmadik személy, egy idős férfi karjaiban.

Agatha a nőhöz rohant. Az hevesen kapkodta a levegőt, és remegett a szemhéja.

– Mi történt? – kérdezte Agatha, és letérdelt az idős férfi mellé, aki maga is térdre ereszkedve tartotta kezében a nőt.

– A feleségem elájult – magyarázta a férfi, majd fejével a földön fekvő alak felé bökött –, amikor meglátta őt.

– Mindjárt rendbe jövök – suttogta az asszony felnézve a férjére. – Csak egy kicsit szomjas vagyok.

Agatha benyúlt a táskájába, és odanyújtott a nőnek egy kis flakon ásványvizet, ami csökkentett kalóriatartalmú ebédje részét képezte. Elővette a telefonját is, hívta a mentőket, miközben a fűben elterült férfi felé lépdelt.

– Igen, egy mentőt kérnék, mircesteri városi park, a… – felpillantott, hogy leolvassa a feliratot a közeli elegáns klubház bejárata fölül: – Mircesteri Gyeptekeklub. Egy hölgy elájult, egy férfi pedig – lepillantott a földön fekvő ősz szakállúra – meghalt.

Agatha lehajolt, hogy kitapintsa a férfi pulzusát, először a csuklója belső oldalán, majd a nyakán – ahogyan barátja, Bill Wong, egy rendőrtiszt tanította neki. Nem sok reményt fűzött hozzá, hogy pulzust észlelhet, és valóban nem is talált. A bőr hűvös tapintású volt, és enyhén nyirkos. Agatha egyik gyűrűje beakadt a férfi szakállába, ahogy elhúzta kezét a nyakáról, ettől a fej kissé megemelkedve felé fordult. Az arca egyértelműen elárulta, hogy halott. A szeme hidegen, kéken, élettelenül meredt Agathára. Gumós, eres, lila orra arról árulkodott, hogy életében nem vetette meg az alkoholt. Szája köré vöröses hólyagok ültek ki, szakállán egy csíkban hányás nyoma kanyargott le a földig és a teste mellett rossz szagú tócsában gyűlt össze. Jobb karja egy üveg rum felé nyúlt, amelyet épp nem ért el, mintha csak kicsúszott volna a kezéből. Ahol az üveg tartalma kifolyt a fűre, a máshol tökéletesen zöld és selymes pázsit sárgára fakult. Agatha kiszabadította gyűrűjét a kusza szakállszőrzetből, mire a fej visszapuffant a földre.

Egy csapat újabb alak tűnt fel a füvön, szintén fehér öltözetben, bizonytalanul közeledve, akárha szellemek gyülekeznének, hogy magukkal vigyék a közülük valót.

– Ne jöjjenek közelebb – rendelkezett Agatha –, és ne érjenek hozzá. Megmérgezték.

Felállt, hogy alaposabban körülnézzen. Egy gyeptekepálya tágas, szinte képtelenül sima füves területén állt. A gyepet sekély árok határolta, amit murvás sétány övezett, három oldalról pedig magas sövény választotta el a parktól. A negyedik oldalon a kiszélesedő kavicsos ösvény a klubházhoz vezetett. Ennek zsúpfedele inkább emlékeztette Agathát Carsely, a faluja házaira, mintsem Mircesterre, ami nagyobb város volt, de maga az épület mészkőtéglából épült, nem úgy, mint Agatha sárgás cotswoldsi kőből rakott otthona. A klubház bal oldalán egy kis rózsakert húzódott, mögötte egy egész komoly fészer állt. Agatha elismerése jeléül finoman bólintott. A fehér mészkőtéglák ellenére a napfényben fürdő gyeptekeklub kellemesen nyugodt hangulatot árasztott. A körülmények már a legkevésbé sem. Agatha újra az idős párhoz fordult.

– Hogy van? – guggolt oda az elgyengült hölgyhöz.

– Jól – pihegett az erőtlenül. – Kérem, segítsen fel. Charlie, neked vigyáznod kell a hátadra.

– Miattam ne aggódj, drágám – felelte a férje. – Maradj csak szépen ott, ahol vagy.

– A férjének igaza van, nem kellene felállnia – vette elő legbarátságosabb mosolyát Agatha – úgy döntött, az több mint egy mímelt grimasz –, majd abban a pillanatban el is tüntette az arcáról, ahogy meghallotta a felharsanó szirénákat. – Mindjárt ideérnek a mentők. Hadd vizsgálják meg önt. Ismerték őt? – biccentett a füvön fekvő holttest felé.

– Nagyon is jól – felelte az öregember –, már a látványát is utáltuk. Az Admirális! – legalábbis így szerette hívatni magát. Kívánom, hogy sose legyen dolga ilyen ocsmány, nagyszájú, rosszindulatú alakkal. Imádta a saját hangját hallatni, de még hogy!

– Hát – gondolkodott el Agatha, kihallva a keserűséget a férfi hangjából –, most már nemigen emelhet szót magáért.

Egy fiatal rendőrtiszt bukkant fel a kapuban, sarkában egy mentőssel. Az orvos egyenesen az Admirálishoz sietett, közben Agatha ellátta információval:

– Rá már ne pazarolja az idejét, nem segíthet rajta semmivel. Ide legyen szíves, a hölgyet kellene megnézni.

A rendőrtiszt megszemlélte a holttestet, és Agatha fejcsóválva látta, hogy a képe halványzöldbe fordul.

– Miért nem megy inkább, és foglalkozik azokkal az emberekkel, ott? – mutatott a fehér ruhás bámészkodókra. – Tartsa őket távol, kérdezze meg, láttak-e bármit és a többi, és a többi…

Ekkor Alice Peterson őrmester magas, karcsú alakja tűnt fel a gyepen, céltudatosan közeledett feléjük.

– Jó napot, Mrs. Raisin. – Alice megszemlélte a helyszínt. – Mi történt itt?

– Fogalmam sincs, Alice – biggyesztette le az ajkát Agatha. – Sikoltást hallottam, iderohantam, és láttam az ájult hölgyet meg hogy egy férfi hever a pályán.

– Rendben, innen átveszem. – Alice a halott fölé hajolt, ő is ellenőrizte a pulzusát. – Tudna még egy kicsit maradni? – kérdezte Agathától. – Szükségünk lenne a tanúvallomására.

– Persze. – Agatha nézte, ahogy Alice szemügyre veszi az idős hölgyet, majd a fiatal rendőrrel beszél. Minden mozdulatából könnyed báj sugárzott, és Agathának el kellett ismernie, hogy igen csinos. Hosszú lábát általában laza, sötét nadrágba bújtatta, ami Agatha meglátása szerint nemcsak a munkájához volt praktikus, de talán segített elfedni a tényt, hogy kissé pipaszár lábak ezek. Bár Agatha nem volt olyan magas, mint Alice, büszke volt rá, hogy őt nem egyszerűen hosszú, de kellemesen formás lábakkal áldotta meg a sors. Futólag a klubház ablakában megjelenő távoli tükörképére pillantott, aztán oldalt fordult, és behúzta a hasát. Igen, a lába határozottan a legelőnyösebb testrésze, még ha nem is olyan sudár alkat, mint Alice.

Agatha végignézett az egyre gyülekező bámészkodókon, akiket a nemrégiben érkezett újabb rendőrök tartottak távol a kapunál. Az emberek a nyakukat nyújtogatták, hogy elcsípjenek valamit a látványosságból.

Agatha reménykedett benne, hogy megpillantja Bill Wongot. Annak idején, amikor Cotswoldsba költözött, az őrmester volt az első, akivel összebarátkozott. Bill apja hongkongi kínai volt, és miután a fiú elhagyta egykori kerekded formáját – mára igencsak jóképű fiatalemberré vált –, el is jegyezte Alice Petersont. Hogy ő maga féltékeny-e Alice-ra? – tűnődött el Agatha egy pillanatra. Igen, egy picit, vallotta be magának, noha azt is el kellett ismernie, hogy Bill túl fiatal volna hozzá, és sosem vett komolyan fontolóra egy románcot az őrmesterrel. De még ha Alice és Bill jól össze is illettek, azért egy parányi féltékenység ott motoszkált benne. Ez azonban tökéletesen egészséges érzelem egy nő részéről, szögezte le magában Agatha, és nem is akadályozza meg őt abban, hogy kedvelje Alice-t. Helyes lány volt, és úgy tűnt, tökéletesen boldoggá teszi Billt – végtére is csak ez számít, nem igaz? Gondolatait durván félbeszakította a kellemetlenül ismerős, reszelős férfihang.

– Agatha Raisin! Ahol valami zűr támad, annak maga ott van a kellős közepén! – Wilkes főfelügyelő masírozott át a pázsiton. Ormótlan, ösztövér alakját most is elméretezett konfekcióöltöny fedte, és gebe alkata ellenére az ingnyaka fölül csúf toka türemkedett elő, ahogy Agathához hajtotta a fejét. – Nem gondolnám, hogy ez a maga műfaja lenne, Mrs. Raisin. Se sajtó, se kamerák, se rivaldafény, amiben sütkérezhet…

– Én sem gondolnám, hogy ez a maga műfaja, Wilkes: se tologatni való akták, se spórolni való pennyk, se kenőpénz…

– Nagyon vigyázzon, Mrs. Raisin – tartotta fel figyelmeztetőleg az ujját Wilkes –, nem tűröm, hogy mások előtt rágalmazzon.

– Egy manikűr elkélne magának – lépett hátra Agatha felhúzott szemöldökkel a töredezett körmű ujjtól, aztán ahogy Wilkes orrlyukai dühösen kitágultak, hozzátette: – És azzal az orrszőrzettel is kéne valamit kezdeni.

– Engem ezért már nem fizetnek meg – sziszegte Wilkes –, és a rendőrtisztjeim sem fogják az idejüket itt pazarolni, amikor máshol lenne rájuk szükség. Úgyhogy ne próbálja ezt a balesetet is a maga szánalmas színjátékává alakítani!

– Baleset? – fúrta Agatha sötét maciszemét Wilkesébe. – Honnan veszi, hogy baleset?

– Áhh! – legyintett Wilkes a holttest felé, és lehajolt, hogy felvegye az üveget. – Csak egy idióta nem veszi észre: ez egy vén szeszkazán, aki halálra itta magát.

Agatha elfintorodva hátrahőkölt a rumosüvegből kiáramló szagtól.

– Csak egy idióta nem veszi észre, hogy ezt a fickót megmérgezték. Az üvegben nem csak rum van, és miért fogja meg kesztyű nélkül? Minden hirtelen halálesetet bűnténynek kell tekintenie addig, amíg nem bizonyosodik meg az ellenkezőjéről.

– Ne próbálja elmagyarázni nekem a munkám!

– Hát, valakinek meg kell tennie.

– Elvehetem ezt, uram? – lépett Bill Wong főnöke és Agatha közé, fehér kesztyűs ujjai közé csippentve az üveg nyakát. – A szakértők szeretnének egy pillantást vetni rá. Mrs. Raisin, Peterson őrmester készen áll, hogy felvegye a vallomását.

„Szép volt, Bill” – gondolta Agatha, és haragos pillantást vetett Wilkesre, mielőtt odalépett Alice-hez.

– Rendezze el ezt a cirkuszt itt, őrmester! – hallotta még a főfelügyelő szavait. – Ne vesztegesse itt tovább az idejét. Foglalkozzon a továbbiakban a Wellington Street-i rablásokkal!

Amikor Agatha csatlakozott hozzá, Alice Billre pillantott. Az őrmester rámosolygott mindkettejükre, aztán dr. Charles Bunbury, a patológus félrehúzta. Agatha egykor úgy gondolta, Bunburynek van a legérdekesebb munkája a világon, mégis, akárhányszor beszélt vele, a doktornak sikerült a kimerítő hivatali procedúrák és a végeérhetetlen formanyomtatvány-kitöltögetés unalmas keverékeként beállítania a hivatását. A vele való találkozás körülbelül annyira volt izgalmas, mint egy bontatlan csomagolású harisnyát találni a komód mögött: habár hasznos, kétségtelenül az egyik legkevésbé érdekes dolog, ami aznap történhet az emberrel, még ha egy különösen unalmas szerdáról van is szó. Agatha enyhe kétségbeesést látott átsuhanni Alice arcán, de arra jutott, ennek nincs köze Bunbury doktorhoz.

– Úgy tűnik, Bill elég elfoglalt – jegyezte meg.

– Nem sok szünetet tarthat – sóhajtott Alice. – Alig látjuk egymást mostanában.

– Nem túl ideális, igaz? – Agatha úgy érzékelte, Alice szívesen mondana többet is. – És rendben vannak ketten Bill-lel?

– Ó, igen – bólintott Alice, de ekkor remegni kezdett az ajka, és könny buggyant ki a szeméből, amit gyorsan le is törölt. – Csak épp kiköltözött a lakásából, és visszament a szüleihez. Ragaszkodtak hozzá, mondván, így tud spórolni az esküvő előtt. Az akarják, hogy én is költözzek oda.

– Az isten szerelmére, nehogy odamenjen – borzongott meg Agatha, ahogy elképzelte Wongék szűkös, túlzsúfolt, giccsesen dekorált kicsi házacskáját, és rögtön érezni vélte az olajban sült étel szagát, ami mindenbe beleeszi magát. – Ha beköltözik oda, soha nem engedik ki a karmaik közül.

– Én is ettől félek, és… – Alice megrázta magát. – De nem ez az alkalmas idő és hely erre. El tudná mondani, hogyan talált rá a holttestre?

Alice jegyzetfüzetével a kezében várt a válaszra. Agatha beletúrt a ridiküljébe, elővett egy tollat és egy névjegykártyát, majd az utóbbira felfirkantott egy számot, mielőtt átadta Alice-nek.

– Hívjon majd fel – mondta. – A hátuljára ráírtam az otthoni számomat. Nem vagyok egy válságtanácsadó, de ha más nem, szidhatjuk kicsit a férfiakat egy ital mellett.

– Köszönöm – mosolyodott el Alice. – Örömmel.

– Igazából nem a holttestet találtam meg – tért vissza Agatha a vallomására –, hanem a parkon sétáltam át – ez az ebédidőm része, hogy fitten tartsam magam –, amikor egy rettenetes sikoly ütötte meg a fülem. Először azt hittem…

Miután feljegyezte a vallomást, Alice az idős pár után indult a kórházba, Agatha pedig körbejárta a gyeptekepályát, hogy alaposan szemügyre vegyen mindent. Nem volt számára szokatlan a holttestek látványa, számos gyilkossági ügyön dolgozott már, de ebben a füvön heverő fehér ruhás alakban volt valami bizarr. Megállt a klubháznál, ahonnan a korábban érkezett sporttársak figyelték az eseményeket.

– Ön találta meg a halottat, ifjú hölgy? – kérdezte egy idős férfi, akinek vastag okuláréja mögül valami különös fajta osztrigának hatott a szeme. Agatha normális esetben egy árva mosolyra vagy biccentésre sem méltatta volna, úgy haladt volna el mellette, de az „ifjú hölgy” megtette a maga hatását.

– Nem. A hölgy, akit bevittek a kórházba, és a férje. Én csak berohantam ide, amikor meghallottam a hölgy sikolyát. Szörnyű egy helyzet.

– Ó, bizony ám, hogy szörnyű, de még mennyire – bólogatott az öregúr, és egy lágy fuvallat megemelt a feje tetején néhány ősz hajszálat, amit kopasz búbjára fésült.

– Ismerte a halottat?

– Hát hogyne. Az Admirális. Mindenki így ismerte a klubban. A rendes neve Harold Nelson. Rendes fickó volt.

– Ne beszéljen ostobaságokat, Stanley Partridge! – szólt közbe egy nő a dühtől ökölbe szorított kézzel. Fehér haja rózsaszín árnyalatba hajlott, és erős dauer tartotta egyben. – Egy részeges disznó volt, egy igazi szörnyeteg!

– Na de Marjorie, nem beszélhetünk így egy halottról – mondta lágyan Mr. Partridge.

– Nem volt szörnyeteg. Tragédia, ami vele történt – szállt be a vitába egy köpcös férfi, akinek koromfekete haja olyan gyanúsan és nem odavalóan gubbasztott a fején a ráncos, élemedett arc fölött, hogy Agatha biztos volt benne: paróka. – Az Admirális tette ezzel a klubbal a legjobbat!

Ezen a ponton sokan kezdtek egyszerre beszélni, Agatha pedig – látva, hogy Bill Wong éppen búcsúzkodik dr. Bunburytől –, kimentette magát a sporttársaknál, és odasietett barátjához.

– Na, mi az ítélet, Bill?

– Á, helló, Agatha – vigyorgott az őrmester. – Ne légy mérges Wilkes miatt. Ti ketten mesterien értetek hozzá, hogyan húzzátok fel a másikat, nem gondolod?

– Wilkes egy idióta. Mérgezés, ugye?

– A méreg felől nincs kétsége Bunbury doktornak – ismerte el Bill. – Nyilvánvalóan ivott valamit, ami nem tett jót neki. Többet majd csak a boncolás után tudunk, és ha meglesz az üveg tartalmának az analízise.

– Baleset, öngyilkosság vagy…? – húzta fel Agatha a szemöldökét.

– Semmi nem utal arra, hogy gyilkosság történt volna, ha erre célzol – vonta meg a vállát Bill. – Beszélünk az emberekkel, és körülnézünk a területen, hogy lássuk, mit lehet megtudni a történtekről.

– De nem zárhatod ki az emberölést. – Agatha kissé túl mohón kívánta hallani a legrosszabbat, Bill pedig túl kimerült volt ahhoz, hogy a kedvében járjon.

– Semmit nem zárhatunk ki, Agatha, de nem úgy fest, mint egy gyilkosság – hessegette el barátját Bill, és elindult a pavilon felé. – Nem tudom, hányszor mondtam már ezt neked, de most ismét megkérlek: hagyd az ügyet a rendőrségre. Légy szíves, ne folyj bele. És most, ha megbocsátasz, dolgoznom kell. A vallomásod elmondtad – ha valamire még szükségünk lesz, Alice vagy én jelentkezni fogunk.

– Bill, Alice-szel kapcsolatban én…

– Most ne, Agatha.

– Igen, levettük a talajmintákat a területekről, amelyeket bejelöltetek a térképen. – Sir Charles Fraith hátradőlt bőrszékében, fél kezében a telefont tartva, a másikkal magához húzva kávéscsészéjét az asztalról. – A hétvégére meglesz az elemzés eredménye.

Belekortyolt a kávéba, némán méltatlankodva, hogy hagyta kihűlni. Fejét nekidöntötte a szék magas támlájának, gondosan fésült haja kisfiúsan világosnak hatott a sötét, régi bőr ellenében.

– Ilyen sokáig kell várnunk? – Visszatette a csészét a kistányérra. – Ha lovagolsz, máshol járnak majd a gondolataid. Ide tudsz repülni hétvégére? Jó, felveszlek a reptéren. Hát persze, őt is nagyon szívesen látom. Boldog vagyok. Csodás. Akkor péntek este találkozunk.

Rövid búcsúzkodás után Charles győztesen visszatette a kagylót a helyére, és megrázott egy kis rézcsengőt.

– GUSTAV!

– Csengetett – és ordított –, Sir Charles? – Gustav látványosan hessegetni kezdett valami porfélét a kezére terített fehér kendővel egy polcról, mint akit mélyen sért a por jelenléte, mialatt megközelíti Charles íróasztalát. Charles többnyire kellemesen szórakoztatónak találta Gustav modorát. Egy kívülálló azt gondolhatta volna, csupán egy pimasz inas, ám a háziúr számára jóval több volt ennél. A lakáj még Charles apjánál szolgált, és végigkísérte a fiú felnövekedésének minden pillanatát. Szerette a komornyik benyomását kelteni, de régen, amikor pénzszűkében volt, Gustav látta el a vízvezeték- és villanyszerelői feladatokat, a takarítást és mindenféle ezermestermunkát – ő volt a Barfield House, a Fraith família családi birtokának alapköve. A mai napig ő mosta, gőzölte és szárította Charles ruháit, biztosítva ezzel munkaadójának a „gyűrődésmentes életet”, ahogy Agatha nevezte egyszer. A vézna, ám szívós és erős Gustav elválaszthatatlan részét képezte a birtoknak.

– Lesz két vendégünk ezen a hétvégén – tájékoztatta Charles Gustavot, miközben az ciccegve felemelte a csészét a kistányérral, és letörölgetett néhány kávécseppet az antik tölgy íróasztal bőrbetétjéről.

– Biztos benne, hogy ez bölcs gondolat, Sir? – Gustav fél kezét a mellkasára fektette, és színpadias gúnnyal rémületet mímelt. – Legutóbb a jelmezbál után voltak szállóvendégeink, az ön esküvőjét követően, és nem végződött túl jól, igaz?

– Nem, valóban! – Charles élemedett korú nagynénje, Mrs. Tassy libegett be a szobába, szálldosó, sötétzöld, szinte már fekete sifonruhában. Magas asszony volt, nyúlánk végtagokkal. Visszacsúsztatta a kezében lévő könyvet az egyik magas polcra, aztán gondosan tanulmányozni kezdte egy alacsonyabb polc tartalmát, és kiválasztott egy másik kötetet. – Letartóztattak a feleséged meggyilkolásáért, nem emlékszel, Charles? Mondhatnám, hogy szörnyen hiányzik az a nő meg a családja, de ez hazugság volna, úgyhogy nem töröm magam ilyesmivel. Kérhetek egy kis teát, Gustav?

– A tea jó gondolat, mindketten kérünk, Gustav. – Charles a nagynénjére pillantott, és megcsóválta a fejét. – Most már tényleg túl kell lépnünk ezen az ügyön, néném. Próbáljuk magunk mögött tudni. Nos, tehát két szobát készíts elő a vendégeknek hétvégére, Gustav. Egy ifjú hölgy és a nagybátyja.

– Csak nem a fiatal francia hölgy, Sir?

– Aki kiadta az utadat, Charles? – Mrs. Tassy hangjában hirtelen érdeklődés csillant. – Aki immunis volt a sármodra? Igen ritka jelenség. Nagyon várom, hogy megismerjem.

– Nem „adta ki az utamat” – közölte Charles. – Semmi romantikus közeledés nem történt, amikor meglátogattam Franciaországban, színtisztán üzletről volt szó. Azért jön ide, hogy tanácsot adjon a saját szőlőbirtokunk létrehozásával kapcsolatban.

– Tres bien – indult Gustav a konyhába. – Akkor a bort nem szennyezi majd keserűség.

– Remélem, a legjobb modorát veszi elő hétvégén – nézett a távozó Gustav után Charles, tudva, hogy az inas hallja a szavait. – Szeretnék jó benyomást tenni ezekre az emberekre.

Mrs. Tassy egy kényelmes, masszív fotelbe telepedett a pázsitra néző erkélyajtó közelében. Pár percig csendben üldögélt, olvasta a könyvét, végül felpillantott, és csicsergő hangján megszólalt:

– „Ezekre az emberekre”, vagy csak az ifjú hölgyre?

– Már megmondtam, nénikém, semmi ilyesmiről nincs szó – mosolygott Charles. Fölöttébb kedvelte a nagynénjét, és nagyon is tisztában volt vele, hogy miközben az ódivatú szigorúsággal helytelenítette unokaöccse liezonjait, titokban rendkívül izgatta minden efféle kaland.

– Szeretnék neked hinni, Charles, de gyanítom, hogy erre a hölgyre inkább tekintesz kihívásként, mint másokra, például Mrs. Raisinre.

– Agatha egy nagyon kedves barát – túrt bele Charles a hajába, ami – mint azt nagynénje is megjegyezte – biztos jele volt az idegességének. – Legalábbis az volt, amíg… Nem, most is nagyon kedves barát. Csak helyre kell hoznom bizonyos dolgokat. Na de – zörgetett meg néhány papírt az íróasztalán – itt szándékozol elfogyasztani a teádat? Elég sok munkám van.

– Ahogy már nemegyszer felhívtam a figyelmedet, Charles, ez a könyvtár, ahová az ember olvasni jár. Számtalan egyéb helyiség található a házban, amit használhatsz dolgozószobaként. Én olvasni jöttem ide, azzal a céllal, amit ez a helyiség szolgál. Annyi zajt sem csapok, mint egy kisegér. Mint az a jószág, amelyik tegnap egész éjjel a szegélyléc mögött dorbézolt a szobámban.

– Igen, igen, említetted már. Beszélek Gustavval, hogy legyen gondja az egerekre is.

– Kétlem, hogy az egerek értékelnék az Earl Grey teát. Esetleg egy kis Garibaldi kekszet?