Julie Klassen

A patikus lánya

A mű eredeti címe

The Apothecary’s Daughter

Copyright © 2008 by Julie Klassen

Originally published in English under the title The Apothecary’s Daughter

by Bethany House Publishers, a division of Baker Publishing Group,

Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Hungarian translation © Gábor Emma

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

GÁBOR EMMA

Szerkesztette

KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

ISSN 1586-6777

ISBN 978 963 452 973 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Az én vicces, kreatív és fáradhatatlan apám emlékére

Harold „Bud” Theisen

1937. október – 2008. augusztus

PÁSZTORTÁSKA

E növény ékes példája ama megfigyelésnek, melyre túlságosan sok alkalmunk adódik, miszerint a Gondviselés a leghasznosabb dolgokat alkotta meg a legközönségesebb formában, és emiatt észre sem vesszük azokat…

Culpeper nagy füveskönyve

PROLÓGUS

Tisztán emlékszem, holott már sok esztendővel ezelőtt történt. Én ugyanis mindenre emlékszem.

Ezernyolcszáztízet írtunk. Tizenöt éves leány voltam akkor, a honeystreeti hídon álltam – mint oly sokszor, amikor nélkülözni tudtak apám üzletében –, és az alattam elúszó színes hajókat bámultam. Ott egy kék bárka, amott egy sárga-fehér csatornahajó. Valójában kerestem valakit. Jól megnéztem minden egyes ember arcát minden egyes hajón, amely elhaladt a Kennet és az Avon folyókat összekötő, nemrég befejezett csatornán. Nem sok nő utazott a hajókon, de azért akadt egypár. Mert bár a csatornákon férfiak dolgoztak révkalauzként, navigátorként vagy kereskedőként, olykor egész családok is éltek a fedélzeten – ugyanis az asszonyok és gyermekek kevésbé költséges munkaerőnek számítottak.

Az anyám egy hasonló hajón tűnt el két hónappal azelőtt, legalábbis ezt suttogták a falubeliek, amikor azt hitték, nem hallom. Talán azt reméltem, hogy visszatér ugyanúgy, ahogy elment, és elmondja majd, hogy a távolléte nem volt más, csak egy tréfa, egy kaland, egy tévedés… akármi. Hány órán át állhattam ott? Hány hajót láthattam áthaladni a híd alatt, olyasféle nevekkel, mint Britannia, Ragyogás vagy Állhatatosság?

Mindig azon töprengtem, vajon ezek a hajók honnan jöttek és merre tartanak. Milyen terhet cipelhetnek – fűszereket a Nyugat-Indiákról? Vagy teát Kínából? Közép-angliai szenet vagy fűrészárut a messzi Norvégiából? Hányszor álmodoztam arról, hogy elrejtőzöm az egyiken, és elhajózom Bedsley Priorsból a ragyogó ismeretlenbe!

Azon a napon viszont nem ezért függesztettem a tekintetemet a sárga-fehér csatornahajóra. Miután kikötött, a fedélzetről nyakigláb fiú lépdelt le kissé imbolyogva, a vállán átvetett iszákkal. Az apám a partról üdvözlésképpen felé nyújtotta a kezét, épp abban a pillanatban, amikor a fiú előrehajolt, és öklendezni kezdett.

Elfintorodtam. Nem túl fényes bemutatkozás az új inas részéről. Alighanem apám cipője is beszennyeződött.

Felsóhajtottam. Tudtam, hogy le kellene mennem hozzájuk. Apám bizonyára nem látta, hogy ott állok, máskülönben segítségül hívott volna. Mint mindig. Így, hogy anyám elment, egyetlen fivérem pedig lassú észjárású volt, sok felelősség szakadt a nyakamba, mind a háztartás, mind a patika ügyeiben.

Mégis úgy döntöttem, elég lesz később bemutatkoznunk egymásnak Mr. Baylorrel, miután volt ideje összeszedni magát. Majd főzök neki gyömbérteát, apám cipőjéhez pedig kerítek egy régi rongyot. De még egy kis időt a hídon akartam tölteni.

Néhány perc múlva feltűnt nyugat felől egy piros-kék csatornahajó. Talán egyenesen Bristolból jött, és a Temze felé tartott, hogy ott folytassa útját Londonig, amely tőlünk nagyjából százhúsz kilométerre volt kelet felé. Egy férfi hajóvontató lovat vezetett a csatorna mentén húzódó vontatóúton. Az ívelt hajóorron egy magányos alak ült. Jóval mögötte, a kabin túloldalán két matróz állt a kormányrúd mellett.

Ahogy a hajó egyre közelebb úszott, már láttam, hogy egy nő áll az elején, fejét lehajtva, mintha imádkozna. Vagy olvasna. Széles főkötő takarta az arcát a nap elől és előlem. A szívem nagyot dobbant. Ahogy ott állt, a fejét oldalra billentve, nagyon ismerősnek tűnt. Anyám szeretett olvasni.

Áthajoltam a híd vaskos kőkorlátján, erősen meresztettem a szemem, a szívem zakatolt. A hajó egyre közelebb ért. Már azt is láttam, hogy a lovat egy napbarnított, széles vállú ember vezette. Ez lenne az a férfi, akiért elhagyott minket? A férfi ezután továbbment a híd alatt átvezető ösvényen, és eltűnt a szemem elől. A hajóorr a híd árnyékába került, és az egyik matróz felbámult rám. De őt alig láttam. A hajó oldalára cirkalmas betűkkel felpingált nevet betűzgettem. Csavargó. Arra gondoltam, milyen találó név! Ám a nő arcát még mindig nem láttam.

Gyorsan megfordultam, és a híd másik oldalára szaladtam, hátha onnan jobb szögből láthatom a hajót és a fedélzeten álló nőt.

Talán észre sem vette, hol jár éppen, gondoltam, annyira belefeledkezett az olvasásba. Odakiáltsak neki?

De csak bámultam tovább, féltem, hogy bolondnak nézne ő is és a közeli fűrészmalomban dolgozó férfiak is. Ha láthatnám az arcát…

Hunyorítottam, próbáltam jobban kivenni a vonásait. Ekkor a távolból egy hangot hallottam. Valaki a nevemen szólított.

– Lilly!

A hajó egyre messzebb úszott a csatornán, és a nő alakja lassan újra a távolba veszett. Nézz fel! – sürgettem magamban. Nézz rám!

A nő felállt és felnézett, de nem arra, ahol én álltam – előre tekintett, a lovat vezető férfi felé. Valahol a tudatom hátsó zugaiban érzékeltem, hogy léptek közelednek felém. Újra hallottam a hívó szót, most már türelmetlenebbül. Ő szólít engem?

– Lilly!

– Itt vagyok! – kiáltottam.

A nő megfordult. A kezével árnyékolta a szemét, úgy nézett felém. Zavartan ráncolta a homlokát. Felemeltem a kezem, és intettem neki.

Ő is felemelte a kezét, lassan, bizonytalanul. Nem üdvözlés volt ez, inkább valamiféle komor tisztelgés. Most már a vonásait is láthattam. A kedves, egyszerű arc egy idegen arca volt. A kezében nem könyvet tartott, hanem ruhacsomót. Nem olvasott, hanem varrt.

A vállamat egy kéz rázta meg.

– Lilly?

Bénultan elszakítottam a tekintetem a távolba tűnő nőtől, és megfordultam. Az öcsém, Charlie állt előttem, izgatottan, zihálva.

– Kiabáltam neked. Miért nem feleltél?

– Én… csak azt hittem… – Pislogva elhessegettem a szánalmas látomásomat, és végre megláttam az öcsém tágra nyílt szemét és rémült, könnyáztatta arcát. – Mi történt, Charlie?

– Mary az. Jaj, nagyon remeg! Apánk küldött. Vinned kell neki…

Charlie elhallgatott, és töprengve elnézett valahová a fejem fölé.

– Mit kell vinnem?

A szívem egyre gyorsabban vert. Megszorítottam az öcsém karját. Miért is nem tud jobban odafigyelni, jobban emlékezni?

Charlie arca megrándult, és idegesen harapdálta kiálló alsó ajkát.

– Valeriánát? – próbálkoztam. – Izsópot?

De ő a fejét rázta, és tovább hunyorgott, minden idegszála megfeszült.

– Pézsmagubót? Bazsarózsát?

– Bazsarózsát! – kiabálta Charlie. – Igen!

Hitetlenkedve néztem rá.

– De hiszen ott a polcon a bazsarózsaszirup. Az üvegre az van ráírva, hogy S: Poeniae.

– Apánk aszonta, hogy már nincs benne.

Atyaisten, ne!

– Jaj, Lilly! Úgy rángatózik! Meg fog halni?

– Nem fog – csattantam fel. Rohanvást indultam el a hídról, úgy kiáltottam még hátra. – Mondd meg apánknak, hogy forraljon vizet!

Egyetlen helyről tudtam, ahonnan bazsarózsagyökeret szerezhetnék. Egy bizonyos kertről a közelünkben. A homlokomon verejtékcseppek gyöngyöztek – nem a futástól, hanem a félelemtől. Féltettem a gyermekkori barátnőmet. Féltettem önmagam. Ha ugyanis behatolok abba a kertbe, azzal megszegem a törvényt, és magamra vonom az ő haragját. No de ő nincs is itt, az egyetemen tanul, nem igaz? Uram, add, hogy ne legyen itt…

Futottam tovább.

Mindig is szerettem futni, át a völgyön vagy fel a Bedsley Priors mögötti mészkődombok tetejére. De ezúttal nem leltem örömömet a testgyakorlásban. Futottam, mert nem volt más választásom – túl sok időbe fog telni, hogy hazaérjek, és végigvigyem a tervemet. Mrs. Mimpurse persze már sokszor korholt, hogy nem szabadna a faluban futkosnom, hiszen ifjú hölgy vagyok, és aszerint is kell viselkednem. De tudtam, hogy a mi kedves szomszédasszonyunk ezúttal nem fogja felróni nekem szertelenségemet – mivel Mary az ő leánya.

Végigfutottam a Sands Roadon, és egyenesen a főutcára kanyarodtam, ahol majdnem nekimentem a bognárműhelyből kilépő férfinak.

– Bocsánat, Mr. Hughes! – kiáltottam, anélkül hogy lassítottam volna a lépteimet.

Átrohantam a falu főterén, megkerültem a fallal körülvett temetőt, magam mögött hagytam Owenék tanyáját, és futottam tovább az úton, egészen a Marlow-házig. Ott aztán a kertet körülvevő kőfal takarásában rohantam a zárt kertkapu felé. A szívem elszorult a félelemtől, de elég volt elképzelnem a fájdalmában vonagló Maryt, és már nyitottam is a kaput. Megrezzentem az éles csikorgás hallatán. Az ösvényen elfutottam a fészerig, kitártam az ajtaját, és megfogtam az első, kezem ügyébe kerülő ásót. Aztán irány a karózott bazsarózsaágyás – a néhai Lady Marlow dédelgetett bazsarózsái. Nagyot nyeltem. Tudtam, hogy már nem lesz időm szépen, körültekintően eljárni.

Ahogy a földbe döftem az ásót, már hallottam is a kiáltást. Egy férfi azt üvöltötte:

– Állj!

De én újra a földbe nyomtam az ásót, még mélyebbre, mint az előbb. A fal túloldaláról léptek zaja és átkozódás hallatszott. Arra gondoltam, biztosan Mr. Timms az, a zsémbes kertész. Már csak néhány másodperc, és elérek a gyökerekig. Csekély súlyommal az ásóra nehezedtem, úgy löktem újra és újra a földbe. Gyerünk már!

Abban a pillanatban, ahogy kihúztam a növényt gyökerestül, a kertfal fölött felbukkant egy férfi feje. Nem a zsémbes Mr. Timms volt az. Sokkal rosszabb.

– Azonnal hagyja abba! – parancsolt rám a fiatalember. – Azok az anyám virágai!

Igyekeztem megnyugodni. Szólni akartam, magyarázatot adni, de nem jött ki hang a torkomon. Tudtam, hogy Roderick Marlow minden tavasszal bazsarózsát visz az édesanyja sírjára. És azt is tudtam, hogy hírhedten kegyetlen.

– Szükségem van egy tőre… – krákogtam végül – …egy barátomnak kell.

– Ne mozduljon! Hívom a biztos urat.

Nem volt idő arra, hogy magyarázkodjak, sem arra, hogy megvárjam a rendőrt. Rohantam a kerten át, az újabb átkozódást hallgatva. Hátrapillantottam, és láttam, hogy a fiatalember felhúzódzkodik a falra, és átugrik a kertbe. Hallottam, ahogy a lába földet ér, és kavicsok szóródnak szerteszét, ahogy utánam iramodik. Legalább kétszer akkorát lépett, mint én. Kifutottam a kertkapun, és minden erőmet összeszedve becsaptam magam után. Roderick Marlow fájdalmas és dühödt kiáltása üldözött a sövény mögül. És akkor megláttam a lovászt, aki odavezetett egy nagy, fekete, már előre felnyergelt lovat.

Ne!

A kapu nyikorogva kinyílt mögöttem. A fiatal uraság füttyentett, és odakiáltott a lovásznak:

– Hozd a lovamat! Gyorsan!

Azonnal irányt változtattam. Tudtam, hogy ha azon az úton maradok, amerről jöttem, pillanatok alatt utolér. Ezt nem engedhettem meg. Elindultam hát az erdő felé, félrehajtva a karomat és a lábamat végigkaristoló ágakat. Patadobogást hallottam a hátam mögül, ahogy a fákat kerülgetve futottam előre. Aztán kiléptem az erdőből, és átszaladtam egy keskeny legelőn, amelyet kerítés szelt ketté. Átvetettem magam fölötte, megbotlottam, de csak futottam tovább. Mögöttem ló és lovasa könnyedén átugratott a kerítés fölött. Egyetlen esélyem maradt. Előttem ott magasodott a temetőt körülvevő fagyalsövény. Azon túl már a falu. Üldözőm vágtatva közelített felém. Talán el akar taposni?, gondoltam feldúltan. Egy egyszerű növény miatt, amelyet apám készséggel kifizet neki? Megtenné, afelől nem volt kétségem.

Elindultam a sövény mentén, és meg is találtam, amit kerestem. Megtorpantam, háttal a látszólag áthatolhatatlan fagyalnak. A sövény túl magas volt, hogy át lehessen ugratni fölötte, és túl sűrű, hogy a ló átgázoljon rajta. Roderick Marlow leugrott a lováról, és öles léptekkel közelített felém, szemében haraggal, kezében a lovaglópálcájával. Nagyot nyeltem, és örültem, hogy a hosszú szoknyám takarja a sövény szúrósabb alját. Csak még egy kicsit távolodjon el a lovától! Csupán még egy másodperc…

Hirtelen megfordultam, és befúrtam magam a fagyalsövény egy résébe. A járat csak akkora volt, hogy egy gyermek épp átfért rajta. Tudtam, hogy a lelkész kutyája ásta magának a rést. Hatalmas rémületemre éreztem, hogy Roderick keze megpróbál utánam nyúlni. A szoknyám szegélyébe ujjak kapaszkodtak, miközben átküzdöttem magam a sövényen, és talpra álltam a túloldalon. A fiatalember káromkodott tehetetlen dühében. Tudtam, hogy nem fogja feladni. Bárcsak megugrana a lova! De nem bízhattam benne, hogy egy ilyen jól idomított állat meg merné ezt tenni. Egy vagy két másodpercig így is el fog tartani, hogy újra nyeregbe szálljon. Átszáguldottam a temetőn, ki a kapun és végig a főutcán. Már láttam magam előtt az apám cégérét, amikor meghallottam magam mögött a patadobogást. Hadd érjek be, hogy átadhassam a gyökeret, azután azt csinál velem, amit akar. Csak érjek oda Maryhez időben!

Odarohantam, és berontottam a patikába. De Roderick Marlow elkapta az ajtót, és jött utánam. Az ajtócsengő őrülten csilingelt, ő pedig megszorította a karom, mielőtt átadhattam volna a növényt a döbbenten álló apámnak.

Aztán felemelte a lovaglópálcát.

– Roderick Rupert Marlow! – csattant fel Maude Mimpurse hangja. – Azt most azonnal tegye le, és engedje el a leányt! Lillian Grace Haswell! Nem megmondtam, hogy ne rohangáljon a városban, mint holmi utcagyerek?

Roderick megdermedt, és ámulva láttam, hogy szófogadóan leereszti a karját. A mi termetes, barna hajú szomszédasszonyunk egykor a Marlow családnál szolgált dajkaként. Híres volt arról, milyen nagy a tekintélye.

– Ez a leány egy vandál tolvaj – kiáltotta dühtől tajtékozva Marlow. – Behatolt a kertünkbe.

– Én küldtem őt bazsarózsagyökérért, úrfi – magyarázkodott feszült arccal apám. – Sajnos ez vészhelyzet. Miss Mary eddigi legrosszabb eskóros rohama.

Ekkor észleltem csak az engem körülvevő valóságot. Megpördültem, és a rendelő ajtaján át megláttam az én kedves barátnőmet, aki nyugodtan feküdt az ágyon. Halálosan nyugodtan.

– Elkéstem? Csak nem…?

– A roham végre elmúlt – mondta apám. – Úgy vélem, végül mégis hatott a valeriána.

– Elaludt a szegény báránykám – szólt Mrs. Mimpurse, immár újra a szokott kedves hangján. – Rettenetesen kimerült.

Felemeltem a bazsarózsát gyökerestül, mindenestül.

– Akkor… ezt feleslegesen loptam el?

– Méghogy ellopta! Mennyei atyám! – dohogott az asszony. – Hiszen mind szomszédok vagyunk, nem?

– Kártalanítani fogom a családját, úrfi – ajánlotta fel az apám, és a fiatalember vállára tette a kezét. – Mindenképpen szükségünk lenne egy adag párlatra, biztos, ami biztos. Vagy megkísérelhetjük visszaültetni is a bazsarózsát, ha úgy kívánják.

Roderick Marlow lerázta magáról apám kezét.

– Nem kell. Csak hagyják békén a kertünket! – Izzó tekintetét felém fordította, mire végigfutott rajtam a hideg. – És engem.

A parancsnak engedelmeskedtem is, majdnem három teljes éven keresztül.

De ez nem volt elég.

ELSŐ RÉSZ

A patikárius házában legyen egy belső szoba, ahonnan a bölcs patikárius egy rácsos ablakon át szemmel tarthatja az inasait, így mindig tudja, hogy azok lustálkodnak vagy szorgoskodnak…

C. J. S. Thompson: A gyógyszerészet
misztériuma és művészete

Elillantál szemem elől, mint gyönyörű álom,
Csak kereslek mindhiába, mezőn s vízfolyáson.

George Linley zeneszerző

GYÖNGYVIRÁG

Erősíti az elmét, a gyenge emlékezetet pedig felfrissíti és újra erőssé teszi.

Culpeper nagy füveskönyve

Első fejezet

Lilly Haswell tudta, hogy az egész napot falak közé zárva fogja eltölteni, ezért korán felkelt, hogy teleszívhassa a tüdejét Wiltshire friss, illatos levegőjével ezen az őszi reggelen. Halkan köszönt Mrs. Fowlernek, aki már a tűzhelynél szorgoskodott, majd kilépett a kerti ajtón, és nyugodt tempóban elindult kifelé a faluból. De miután befordult a lelkészlak sarkánál, meggyorsította a lépteit. A Bedsley Priors határában emelkedő dombhoz érve már futva vágott neki az emelkedőnek, meg-megbotolva a fűcsomókban. A lába, tüdeje jólesően égett. Meg sem állt, amíg fel nem ért a szelíd Grey’s Hill csúcsára. Ott aztán kétrét görnyedve kapkodott levegő után, hosszú vörösesbarna haja a vállára omlott. Mielőtt elindult, nem szánt rá elég időt, hogy rendesen feltűzze a haját, pedig úgy lett volna illendő, főképp most, hogy betöltötte a tizennyolcat.

Felegyenesedett, és végighordozta tekintetét a pewsey-i völgyön. A messze nyúló mészkődombok hullámzását csak itt-ott törte meg egy fa, és a távolban jól látszott a nemrég kifaragott fehér ló a Milk Hill és a Walker’s Hill lankái között. Úgy hallotta, Alton Barnes falu lelkésze gyakran felvitte a Walker’s Hill csúcsára a teleszkópját, amellyel egészen a salisburyi katedrálisig el lehetett látni. Lilly szerette volna maga is megmászni azt a dombot egy vasárnap, mise után, amikor az egész délutánja szabad. Szerette volna megnézni a katedrális tornyát. Bármit megadott volna, hogy a saját szemével láthassa ezeket a helyeket – és még annyi minden mást! Vajon milyen csodákat talál, milyen kalandokat él át most az anyja, bárhol legyen is így három év elteltével?

Lilly elszakította a tekintetét a messzeségtől, és a domb lábánál fekvő falu felé fordult. Elnézte az ódon temetőt, az álmos utcákat és a falu négyszögletes főterét, amelynek füvén elszórtan néhány birka legelészett. Milyen békésnek tűnt Bedsley Priors! Milyen aprónak és jelentéktelennek!

Amikor az anyja eltűnt, Lillyben zavaros érzelmek kavarogtak – döbbenet, gyász, bűntudat; biztos volt benne, hogy az anyja azért ment el, mert ő valami rosszat mondott vagy tett. De a szíve legmélyén szégyenteljes izgalmat érzett. Valami megváltozott. A változás pedig változást hoz, ezt Lilly jól tudta, és még többre vágyott. Bár még mindig forrón imádkozott a visszatéréséért, valamiképpen azt is tudta, hogy ha az anyja nem ment volna el, az élete minden napja ugyanúgy telt volna, mint az előző. Kelepcébe zárva dolgozott volna egy jelentéktelen falu jelentéktelen patikájában. És Lilly biztosra vette, hogy ez soha nem lett volna elég.

A lány nagyot sóhajtott, és elindult a kaptatón visszafelé. Lefelé sokkal nehezebb volt az út. A patikárius lányaként teendők végtelen sora várt rá.

Miután újra megkerülte a lelkészlakot, már kényelmes sétatempóban haladt el a hentes és a gyertyaöntő üzlete, majd a kávéház előtt. Odabentről Mary meglátta őt, és intett, hogy várjon egy percet. Lilly megállt, a barátnője pedig az ajtóhoz sietett. Marynek, istennek hála, már majdnem egy éve nem volt rohama.

– Jó reggelt, Lilly! – Mary egy meleg, papírba göngyölt kis csomagot nyomott a kezébe. – Fogadd el ezt az apróságot! Biztosan megéheztél egy ilyen hosszú… hm, séta után.

Mary somolyogva nézett rá, világoskék szeme ragyogott halvány vörösesszőke szemöldöke alatt.

Lilly elmosolyodott, és elfogadta a scone-t.

– Köszönöm. Mazsolás?

– Mi más lenne? Na menj csak! Majd később találkozunk.

Lilly tréfás meghajlással elbúcsúzott Marytől, és átvágott a kis közön az apja üzletéig. Az ajtó fölötti tábla, rajta a patikáriusok rózsájával és a Charles Haswell patikárius felirattal kissé megkopott már, a kazettás ablak keretéről pedig lepattogzott a fehér festék. Majd szólnia kell az apjának, hogy festesse újra valakivel.

Néhány percre megállt a bolt előtt, és amíg a scone-ját majszolta, bekukucskált a kirakaton át, mintha csak egy vevő lenne.

Az íves ablak belső ablakpárkányán ott állt a nagyapja magas, díszes patikusüvege, rajta a Haswellek címerével. Körülötte színes fiolák és készen vásárolható orvosságok kellették magukat, aranyozott címkéjükön olyasféle feliratokkal, mint Királyi Angol Cseppek, Gaskoin Pora, Valódi Velencei Szirup és így tovább.

A bolt három fala mentén sorakozó polcokon kék-fehér delftiporcelán-edények álltak. Mindegyiken latin nyelvű felirat: C: ABSINTHII – konzervált fehér üröm, vízkór ellen. O: VULPIN – rókaolaj, forrásvízben lepárolva, mellkasi panaszokra.

A polcok alatti fiókokban pedig a különböző gyógynövények levelei, magvai és gyökerei rejtőztek.

Az elülső pultot üresen tartották. Itt préselték a tablettákat, valamint itt sodorták és darabolták fel a pirulákat. A hátsó pulton sorakoztak a patikáriusipar kellékei. Néhány könyv kinyitva hevert, hogy bármikor bele lehessen nézni, többek között Lewis Új gyógyszerkönyve és Culpeper nagy füveskönyve. Különböző méretű mozsarak és mozsártörők álltak készenlétben, mellettük mérlegek, sziruposüvegek, érvágók, a vér felfogására szolgáló tálak és az edényükben úszkáló, kiéheztetett piócák.

A hátsó pulttól balra nyílt a laboratóriumként is szolgáló konyha ajtaja, ahol Lilly apja hevítette és lepárolta az orvosságokat a kígyózó rézcsöveken keresztül. Jobbra pedig a rendelő, ahová a patikárius elvonulhatott a betegeivel, ha konzultálni kellett, vagy érvágásra volt szükség.

Az üzlet már most megtelt élettel. Lilly apja épp Arthur Owen vállán nyugtatta a kezét, és szelíden dorgálta az öreg gazdát. Charlie, Lilly három évvel fiatalabb öccse port törölt. A patikárius tizenhét éves inasa, Francis Baylor a pult mögött állt, és a mozsárral ügyködött. Lilly örömmel látta, hogy mindkét fiatalember keze alatt ég a munka.

Amikor végül benyitott, alig hallotta a jól ismert csilingelést. Zajok és illatok szokásos kavalkádja fogadta. Távoli földek és szomszédos mezők szárított, porrá tört és lepárolt kincsei töltötték be a levegőt fanyar és varázslatos aromájukkal. Lilly mindig csak ebben a néhány percben érezte ezt az összetett, folyton változó illatot, amikor visszaért a szélfútta dombok közül.

A mennyezet gerendáin mákgubók, kamilla, zsálya és menta füzérei száradtak. Köztük ott lógott egy megfakult alligátor is, fenyegető testtartással, a fogát vicsorítva. Itt-ott már foghíjas volt ugyan, ami kissé csökkentette a hatást.

Lilly most már tudta, miért tüsténkedik ilyen feltűnően az inas. Éppen a kacér Dorothea Robbinst szolgálta ki. A lány apjáé volt a fűrészmalom és a szomszédos falu, Honeystreet új kikötője is.

– Nem nekem lesz, természetesen – mondta épp Miss Robbins. – Én tökéletesen jól vagyok.

Francis Baylor csodálattal nézett rá.

– Az látnivaló, kisasszony.

A lány kuncogott, Lilly pedig az égnek emelte a tekintetét. Francis ekkor felnézett, és az arckifejezését látva, becsületére legyen mondva, legalább elvörösödött.

– Megbocsát egy percre, Miss Robbins?

– Természetesen.

A nyakigláb fiatalember megkerülte a pultot, egy pillanatra megállt Lilly mellett, és halkan így szólt:

– Talán érdemes lenne átöltöznie, Miss Lilly. Nem lenne szerencsés, ha Mrs. Mimpurse meglátná, hogy sáros a szoknyája szegélye.

A lány lenézett.

– Ó! Észre sem vettem…

De elég volt egy pillantás, hogy tudja, Dorothea Robbins bizony észrevette. A bájos kalapot viselő, aranyszőke lány leereszkedő mosollyal mustrálta Lilly ruháját.

Lillyt csörömpölés hangja térítette magához. Charlie dermedten állt, kezében a tollseprűvel.

– Az ördögbe is! – A fiú leguggolt, és nekilátott, hogy felszedegesse a törött kenőcsöstégely éles darabjait. – Már megint…

Lilly odasietett hozzá.

– Semmi baj, Charlie! Véletlen volt. Segítek feltakarítani. Vigyázz az ujjadra!

Dorothea Robbins elvonult mellettük, kesztyűs kezében apró csomag, csinos ajkán fennhéjázó mosoly. Francis majdnem átesett rajtuk nagy igyekezetében, hogy kinyissa előtte az ajtót.

Lilly fitymáló arckifejezéssel megrázta a fejét, és kivitte a tégely darabjait a hátsó ajtón át a konyhába, ahol Mrs. Fowler épp a reggeli után mosogatott. Fel akart szaladni a szobájába, hogy átöltözzön és feltűzze a haját, de alighogy kidobta a cserepeket, már hallotta is, hogy megszólal a csengő. Újabb vásárló érkezett.

– Jó napot kívánok, Mrs. Kilgrove! – hallotta Francis hangját. – Isten hozta a Haswell Patikában!

– Ne tegyen úgy, mintha a magáé lenne a bolt, fiatalember! – zsörtölődött az idős asszonyság.

Mrs. Kilgrove az éles nyelvéről volt ismert, amelyet előszeretettel köszörült mindenkin, Charlie-t kivéve.

– Ugyan, asszonyom! Csak hálás vagyok azért, hogy egy ilyen kiváló patikában inaskodhatok. Parancsoljon, miben segíthetek?

– Maga? A világ minden kincséért sem mondanám el éppen magának, mi bajom! Nekem aztán egy árva torokcukorkát sem fog eladni. Hol van Miss Haswell?

Lilly felsóhajtott. Ennyit arról, hogy gyorsan átöltözik.

Aznap délután Francis fúróval dugókat készített az üvegekbe, Lilly pedig unatkozott. Miközben a pultot törölgette, arról álmodozott, hogy a boltba egyszer csak beesik egy úton lévő úriember – lehetőleg sebzetten –, és azonnal beleszeret. Épp ott tartott, hogy a daliás férfi könyörög neki, hogy szökjön el vele, amikor a törlőrongy elérte a pult túlsó végén álló, medve alakú cserépedényt. Lilly megállt, és az ábrándkép szertefoszlott. Vajon miért ragaszkodik annyira az apja ehhez a haszontalan kencéhez?

– Adott el apám mostanában medvezsírt? – kérdezte szórakozottan.

Francis félbehagyta, amivel foglalatoskodott.

– Igen, tegnap néhány úriembernek.

– Maga kipróbálná, ha szüksége lenne ilyesmire?

Az inas fintorgott.

– Minek? Van elég hajam.

Kicsit talán sok is, gondolta Lilly, a fiú barna, hullámos loboncára pillantva.

Ekkor belépett a lány apja, és karba font kézzel megállt az inasa előtt.

– Mr. Baylor! – szólt szigorúan. – Nem azt kértem magától, hogy keverjen ki még egy adagot a Pierquin-féle vízhajtóból?

Lilly látta, hogy a fiatalember elsápad.

– De igen. Elnézést, uram!

– Feltételezem, hogy emlékszik még az elkészítés módjára, amelyet mindössze egy héttel ezelőtt mondtam el magának.

Lilly lélegzet-visszafojtva figyelt.

– Természetesen, uram! Végtére is még csak egy héttel ezelőtt történt.

Francis ekkor lopva Lillyre pillantott, tágra nyílt, könyörgő szemmel.

A lány ellépett a pulttól, és a tőle telhető legkönnyedebb hangon megszólalt:

– Szerencse, hogy egy egyszerűbb keverékről van szó, hiszen csak három összetevője van.

– Három, igen – ismételte Francis. – Nagyon egyszerű.

Lilly a tarkóján érezte az apja tekintetét, miközben fényesíteni kezdte a kirakatüveget.

– Még jó, hogy nem nekem kell kikevernem – folytatta, elmélyülten törölgetve tovább az üveget. – Mivelhogy… – Mintha csak a hatás kedvéért tenné, megmozgatta az ujjait a levegőben. Remélte, hogy Francis is látja. – …százszor rosszabb, mint bármelyik másik feladat.

A háta mögött az inas elértette a célzást.

– Meg is értem, ki szeret százlábúkkal bajlódni?

– Pontosan – felelte könnyedén Lilly. – Ezért is örülök, hogy apám magát kérte meg erre.

A lány hátrapillantott, és miután meggyőződött róla, hogy az apja újra Francis felé fordul, neki háttal, rálehelt az üvegre, és az ujjával a bogyó szót írta rá.

– Június óta nem is készítettem egyszer sem.

Azután felemelte a kisujját, és úgy tett, mint aki kényesen kortyol valamiből. Francis lopva ránézett, majd így szólt:

– A Pierquin-féle vízhajtó hozzávalói: áztatott százlábú és juniperus communis, azaz a boróka bogyója, teában felforralva.

– Fehérborban, Mr. Baylor! – szűrte a szót a fogai közt Charles Haswell. – Méghogy teában! Ennél szorgosabban kell tanulnia, fiatalember, ha jeleskedni akar. – A patikárius villanó szemmel nézett Lillyre, tekintetében két rész bosszúság, egy rész atyai büszkeség. – Lilly tanárnő nem lesz mindig ott, hogy kisegítse.

– Igenis. Elnézést, uram!

Lilly apja fejcsóválva kiment. A napi postát magával vitte a rendelőbe, hogy egy kicsit olvasgasson, és talán azért is, vélte a lánya, hogy ledőlhessen pár percre.

Francis elszontyolodva nézett Lillyre.

– Hogy csinálja? Nekem tízszer is el kell olvasnom mindent, hogy megjegyezzem. Magának olyan könnyen megy.

A lány vállat vont.

– Gondolom, a véremben van.

– Nem csak erről van szó. Maga semmit sem felejt el?

Lilly odalépett a sarokban, egy állványon álló régi földgömbhöz. A törölgetést félbehagyva végigsimított a felszínén.

– De biztos, hogy rengeteg dolgot elfelejtek.

– Nem hiszek magának. Egy gyors próba: Godfrey-féle szíverősítő?

– Francis, ez igazán könnyű. Mivel olyan népszerű gyógyszer, minden héten el kell készítenünk. Szasszafrász, ánizs, kömény, ópium, cukor…

– Stoughton-féle gyomorkeserű?

Lilly végighúzta ujját a Nyugat-Indiákon.

– Tárnicsgyökér, narancshéj, porított bíbortetű…

– Hányadik oldalon van Culpeper nagy füveskönyvében, teszem azt, a sáfrány?

– Nem is tudom… – Lilly felnézett. – Talán a száznegyvennegyediken?

– És mi jön a sáfrány után?

– Nem akarja ellenőrizni a válaszomat?

Az inas megrázta a fejét, és várt.

Lilly felsóhajtott.

– Természetesen a skorbutfű és annak mindennemű változatai… Végtére is nagyrészt ábécésorrendben írja le a növényeket.

Francis a fejét rázva bámult Lillyre.

– Magának kellene inaskodnia. Nem nekem.

Lilly visszament a pulthoz.

– Tudja, hogy lányok nem lehetnek patikáriusok. Én csak besegíthetek.

– Ez az én szerencsém, különben nem kapnék állást.

Lilly a hátsó pultra dobta a törlőrongyot.

– Ne féljen, még ha tudnék, sem akarnék itt dolgozni egész életemben.

A fiú egészen megdöbbent.

– De hát Lilly, a maga képességeivel…

A lány félbeszakította.

– Hallotta apámat… még ő is tudja, hogy nem leszek mindig itt, hogy segítsek.

Szerencsére ekkor megszólalt az ajtócsengő, véget vetve a kellemetlen beszélgetésnek.

Amikor már egy óra is eltelt, de az apja még mindig nem jött ki a rendelőből, Lilly kezdett aggódni. A patikárius sosem dőlt le napközben fél óránál hosszabban.

Halkan bekopogtatott. Nem érkezett válasz, mégis kinyitotta az ajtót.

– Apám?

Az apja az asztalnál ült, és a kezébe temette a fejét.

– Apám, mi az? Jól van?

– Nem, nem mondanám.

Lilly rémülten belépett a kis szobába, és becsukta az ajtót maga után.

– Mi történt?

A férfi felemelte a fejét.

– Levelet kaptam.

Lilly tekintete az asztalon heverő finom levélpapírra esett.

– Igen, azt látom. – Nagyot nyelt. – Talán… anyámtól?

Az apja ránézett, tekintetében meglepetés, hitetlenkedés és fájdalom.

– Nem.

Lilly az ajkába harapott, és várt. Az apja felsóhajtott.

– A levelet Mr. Jonathan Elliott és a felesége, Ruth küldte.

– Elliott?

Lilly nem ismert senkit ezen a néven.

– A te Ruth nénikéd és Jonathan bácsikád. Az anyád bátyja.

A lánynak majdnem kiszaladt a száján, hogy: Csak nem látták őt? – de még idejében meggondolta magát. Nem akarta újra azt az arckifejezést előidézni az apja arcán, mint az imént. Így hát csak annyit mondott:

– Nem emlékszem rájuk.

– Hogyan is emlékezhetnél? Soha nem találkoztál még velük. De most ennek is elérkezik a napja. Eljönnek hozzánk látogatóba Londonból e hét péntekjén. Akár tetszik nekem, akár nem.

– De miért ne tetszene? Hiszen ők is a családhoz tartoznak, nem?

A férfi elfordította a tekintetét, és kinézett a rendelő ablakán.

– Attól függ, mit tekintünk családnak.

– De apám már találkozott velük, nem?

– Igen, sok évvel ezelőtt – felelte komor arccal a patikárius. – És az sem volt egy örömteli esemény.

– Tudják, hogy…

Lillynek nem kellett kimondania a fájdalmas szavakat, amelyeket az apja mindig gondosan került.

– Igen. Valamivel később megírtam nekik.

– Apám szerint mit akarnak?

A férfi arcán feszültség tükröződött.

– Arra gondolni sem szeretnék.

Lilly megnyugtatóan az apja vállára tette a kezét.

– Talán csak azért jönnek, hogy felélesszék a családi kapcsolatokat.

A patikárius felnézett rá, kék szeme megcsillant a lemenő nap fényében.

– Csodálom a derűlátásodat, kedvesem. De óva intenélek a túlzott bizakodástól. Megmondom én neked előre, Lilly, hogy ezt a találkozást keservesen meg fogjuk még bánni.

Amikor Edward [Jane bátyja] tizenhat éves lett, a Knight család kinevezte őt az örökösének. Akkoriban nem volt szokatlan, hogy egy jómódú rokon magához veszi egy kevésbé szerencsés körülmények között élő családtag gyermekét.

Észak-Amerikai Jane Austen Társaság

Második fejezet

Lilly az emeleti ablakból nézte, ahogy a két egyforma pej ló húzta gyorskocsi megáll a patika előtt. A lovász leszállt a bal oldali lóról, és kinyitotta a kocsi ajtaját. Először egy magas, tekintélyes férfi lépett ki rajta, kalapban és télikabátban, majd a férfi megfordult, és kisegített egy törékeny hölgyet, aki prémszegélyes köpönyeget és kalapot viselt. Lilly lesietett a lépcsőn, és a konyha ajtaján át lopva nézte, ahogy az apja ajtót nyit a vendégeknek.

– Jonathan! Ruth! – köszöntötte őket. – Isten hozta önöket!

A férfi jól megnézte magának Lilly apját.

– Charles! Azt kell mondjam, jó színben van.

– Ez alighanem a hivatásommal jár. No, kerüljenek beljebb!

Lilly apja elvette a vendégek kabátját, és intett, hogy lépjenek be.

Ruth Elliott körülnézett, majd óvatosan megkérdezte:

– Itt laknak, a boltban?

– Nos, igen, pontosabban mögötte és fölötte.

– Ez megszokott dolog ebben a szakmában? – kérdezte a hölgy.

– Igen. Úgy vélem, ez a legtöbb hivatás esetében így szokás. Most pedig jöjjenek, menjünk be a nappaliba!

Lilly tudta, hogy most ő következik, és gyorsan felsietett a lépcsőn. Megigazította az anyja arcképét, amely egy asztalkán állt, majd idegesen lecövekelt a kanapé mögött, míg az apja bevezette a vendégeket.

– Itt is volnánk. Foglaljanak helyet, ahol tetszik! Á, itt vagy, kedvesem! Hadd mutassam be a leányomat, Lillyt! Lilly, bemutatom neked Ruth nénikédet és Jonathan bácsikádat.

Lilly térdet hajtott.

– Isten hozta önöket! Nagyon örvendek a találkozásnak.

– Lilly? – visszhangozta Ruth Elliott felvont szemöldökkel, és elhelyezkedett az egyik karosszékben.

– Igen – mondta Lilly. – A Lillian becézése.

– Á, igen, anyánk után – szólt Jonathan Elliott, és ő is helyet foglalt. – Azaz a te nagyanyád után.

Lilly mosolygott. Ezt nem is tudta.

– De szinte senki sem szólít így.

– Lillian, egy ifjú hölgy használja csak a keresztségben nyert nevét! – nézett rá a nagynénje. – Kinőttél már a gyerekes becenevekből, nem gondolod?

Lilly mosolya kissé megremegett.

– Bizonyára elfáradtak és megéheztek az utazás során. Parancsolnak teát? – intett a teáskészlet és a tálcán sorakozó sütemények, pogácsák meg kekszek felé.

– Ezek szerint alkalmaznak szakácsot? – kérdezte Ruth néni.

Lilly bólintott.

– Mrs. Fowler főz és takarít nálunk, de a süteményeket egy kedves szomszédunk készítette, aki egyébként anyám jó barátnője volt. Tölthetek teát?

Lilly felszolgálta a teát és a süteményt. Igyekezett mindent úgy tenni, ahogy az édesanyja tanította sok évvel ezelőtt. Tegnap még el is próbálta a mozdulatokat, Mrs. Mimpurse intő szavait követve, de így is remegett a keze.

Minden mozdulatnál magán érezte a nagynénje pillantását, miközben átadta neki az első csészét.

– És hol a fiú? – kérdezte Jonathan bácsi. – Az ifjabbik Charles, ha jó értettem a leveledből.

– Igen – felelte Lilly apja, és átvette ő is a csészét a lányától. – Bármelyik pillanatban megérkezhet.

– Hány éves is most az ifjú Charles? – kérdezte Jonathan Elliott. – Tizenhárom? Tizennégy?

Minthogy apja késett a válasszal, Lilly szólalt meg:

– Tizenöt.

– Tizenöt – ismételte a bácsikája. – És úgy tervezik, hogy egy napon átveszi majd a patikát?

Charles Haswell a teáscsészéjébe bámult.

– Egykor abban reménykedtem, de már nem vagyok benne biztos.

Az Elliott házaspár összenézett, és Jonathan Elliott elmosolyodott.

– Nos, ezt örömmel hallom.

Lilly apja a homlokát ráncolta.

– Mégis miért?

– Nos, Charles! Természetesen először találkoznunk kell a fiúval, hogy lássuk, hogyan is állunk, de azt talán elmondhatom, hogy a kedves nejemmel arra gondoltunk, legfőbb ideje örökös után néznünk. A Gondviselés nem áldott meg minket saját gyermekkel, és az idő lassan eljár, felettem legalábbis – mosolygott rá a feleségére. – Gondolnunk kell a jövőre is.

Lilly majdnem kiköpte a teáját.

– De hiszen Charlie-nak van családja! – mondta gyorsan. – Itt vagyunk neki mi.

– Természetesen, kedvesem – csitította Ruth néni. – Ez nem is fog megváltozni.

– Tudod, sokan választják ezt a megoldást – fordult hozzá Jonathan bácsi. – Törvényes örökbefogadás, örökösödési célból.

– Ezt nem tudtam – mormolta Lilly.

– Arról szó sincs, hogy elszakítanánk őt tőletek – biztosította Ruth néni, majd a sógorához fordult. – Úgy rendeznénk el a dolgokat, hogy az mindannyiunknak megfeleljen. Már persze, ha ön és az ifjú Charles is beleegyeznek a dologba.

– Nincs más közeli rokonuk? – kérdezte Lilly, egyre növekvő rémülettel.

Jonathan Elliott kényelmetlenül feszengett a rozzant kanapén.

– Valóban van egy fiatal unokatestvérem, aki akár alkalmas is lehetne, ha a jelleme nem hagyna maga után kívánnivalót. De egyébként is szívesebben választanánk egy unokaöcsöt, és Charles végtére is a húgom fia.

Széles mosollyal nézett a sógorára és Lillyre, mintha ezzel minden kétségüket és aggodalmukat eloszlatta volna.

Ahogy Lilly Jonathan Elliott derűs arcát figyelte, arra gondolt, milyen különös, hogy ez a testes, középkorú férfi az ő anyjának a bátyja. Sokkal öregebbnek tűnt nála. Rosamond Haswell mindig is fiatalos, karcsú és csinos volt. Ez az ember itt a barna hajával és szemével mintha nem is hasonlított volna sem az anyja portréjára, sem az emlékre, amelyet magában őrzött róla.

Lillyt rettegéssel töltötte el a gondolat, hogy Charlie elhagyja őket, még ha haza is látogatna olykor-olykor. Hogy a kisöccse Londonban lakjon, az apjuk nélkül? Mary és Mrs. Mimpurse nélkül? Őnélküle?

Segélykérőn nézett az apjára. Azt várta, hogy a patikárius azonnal és határozottan visszautasítja az Elliottok ajánlatát. Remélte, hogy így lesz. De azután eszébe jutott egy másik dolog. Lehetséges, hogy éppen most áll Charlie előtt az a nagy lehetőség, amelyért ő mindig is imádkozott? A nagynénjének és a nagybátyjának talán lenne rá módja, hogy egy különlegesen felszerelt iskolát találjanak, még ha az apjuk szilárdan állítja is, hogy a Charlie-hoz hasonló fiúk számára nem létezik ilyen. Vagy fogadhatnának egy képzett nevelőt is, aki hozzásegíthetné Charlie-t, hogy új gondolatokat fogadjon be, alkalmazkodjon a korlátaihoz, és hogy… felnőjön?

Lilly felállt.

– Apám, segítene nekem pár percre odalent?

– Hm? Á, persze! – Az apja felemelkedett. – Bocsássanak meg egy pillanatra!

A patikárius követte Lillyt a konyhába.

– Tudom, mire gondolsz, Lilly – kezdte halkan.

– Biztos benne? Arra gondolok, hogy ez egy ragyogó lehetőség lehet Charlie számára.

Az apja kétkedve nézett rá.

– Igen, tudom – folytatta Lilly. – Először ösztönösen arra gondoltam, hogy nemet kell mondanunk nekik, és a mi drága Charlie-nknak itthon kell maradnia. De ez önző dolog lenne, nem igaz? Nem kellene Charlie-nak minden lehetőséget megadni arra, hogy tanulhasson és fejlődhessen? Mr. Marsh nem sokat tett érte. Ön, apám és én megpróbáltuk, de Londonban talán vannak új iskolák, új nevelők vagy új módszerek, amelyek még évtizedekig nem fognak elérkezni ide, Bedsley Priorsba. Kérem, ne utasítsa el az ajánlatukat csak azért, mert bosszút akar állni rajtuk!

Az apja felhorkant.

– Lenne, aki bosszúra vágyik azok után, hogy a feleségét kitagadták a családjából csak azért, mert hozzáment. – A férfi egyre hangosabban folytatta: – Majd húsz év hideg némaság után egyszerre felbukkannak a semmiből, és az egyik legnagyobb kincsét… – A hangja elcsuklott, a kezével vörösesbarna hajába túrt, és nagy nehezen suttogássá halkította a szavait. – De ha tényleg úgy gondolnám, hogy jót tennének ezzel Charlie-nak…

– Apám, tudom, hogy aggódni fog, de…

A patikárius megszorította Lilly két karját.

– Lilly! Én nem Charlie miatt aggódom. Vagyis nem úgy, ahogy te gondolod. Nem félek attól, hogy itthagyna minket, mert arra soha nem fog sor kerülni. Inkább az aggaszt, hogy most talán remény ébred majd benne, és csalódnia kell.

– De…

– Lilly! Az Elliottok biztosan nem fogják őt örökösükül fogadni. Amint rájönnek, hogy…

– Jó napot, apám! – Charlie érkezett szökdécselve a kert felől, az ingujján sárfoltok, arcán mosoly. – Mrs. M. mondta, hogy siessek haza. Mr. Fowlernél voltam. Megnéztem a kiskutyáit. Ugye milyen aranyosak?

Lilly az ajkába harapott, és kedvesen rámosolygott az öccsére.

– Tényleg aranyosak. Most menj, moss arcot és kezet, és végy tiszta inget, jó?

Az apja elindult az ajtó felé.

– Aztán gyere majd fel hozzánk a nappaliba!

– És még valami, Charlie! – tette hozzá Lilly. – Igyekezz nyugodt maradni, és beszélj lassan! Hadd lássák, milyen rendes, udvarias fiatalember az a Charles Haswell.

Az öccse töprengő arccal nézett vissza rá.

– Az meg kicsoda?

– Itt is lennénk. – Lilly behozott még egy tányér süteményt és mazsolás scone-t, holott az első is érintetlenül maradt. – Önthetek még valakinek teát?

– Én nem kérek. – Ruth néni vékony ajkához érintett egy vászonkendőt.

Jonathan felemelte a csészéjét.

– Köszönöm! Tudom, megdöbbentő lehet, hogy Rosamond rokonai ennyi idő után egyszerre megjelennek. Mentségünkre szóljon, hogy mindketten nagyon bánjuk, hogy ilyen sokáig távol maradtunk.

Lilly apja újra elfoglalta a helyét, majd bólintott.

– Való igaz, hogy meglepetésként ért a levelük, különösen, miután megírtam, hogy Rosamond… már nincs velünk.

– Igen… – Jonathan bácsi lesütötte a szemét, hasonlóan a feleségéhez. Lillyben megfordult a gondolat, hogy talán tudnak valamit az anyjáról, vagy esetleg kapcsolatba léptek vele.

Az apja megköszörülte a torkát.

– Úgy vélem, a Charlie-t érintő szándékaik őszinték és becsülendők, de meg kell mondanom, hogy nem tartom kivitelezhetőnek a tervüket.

– De miért? – Ruth néni döbbenten emelte fel a tekintetét. – Bizonyára ön is tisztában van vele, mit tagad meg a fiától.

– Nem tagadok meg tőle semmit. Tudja, az én fiamnál kedvesebb és szeretetre méltóbb gyermek talán nincs is a földön, de…

Ekkor kivágódott a nappali ajtaja, és bemasírozott Charlie. A nadrágjába tűrt tiszta, fehér ingével egészen tisztességesen nézett ki. Gyermeki, csinos arcán széles mosoly. Még meg is fésülte sötétszőke haját.

Az apjuk felállt.

– Íme, a fiam, Charlie! Charlie, köszönj szépen Ruth nénikédnek és Jonathan bácsikádnak!

Charlie kinyújtotta kezét Ruth néni felé. Az asszony mosolyogva, de zavartan nézte a felé nyújtott kezet, végül megérintette kesztyűs kezével.

– Jó napot! – szólt Charlie. – Eddig még sose volt nénikém és bácsikám. A barátunknak, Marynek kettő is van mindkettőből, ugye milyen hihetetlen?

Az Elliottok mosolyogtak, és elégedetten összenéztek.

– Nos tehát, ifjú Charles – kezdte Mr. Elliott. – Az édesapád elmondta, hogy tizenöt éves vagy.

– Bizony ám! De minden fiú aszongya, gyereknek nézek ki, és úgy is viselkedek. – Charlie felnevetett, mint aki egy jó tréfát mondott.

– Nos, bőven van még időd felnőni. Gondolkoztál már azon, hogy mire adod majd a fejed?

Charlie értetlenül nézett rá.

– A fejem?

– Igen, hogy milyen hivatást szeretnél választani. Esetleg a jogi pálya vonz, vagy talán az egyház?

– Á, dehogy! Asse tudom, micsinálok holnap, vagy micsináltam tegnap. Lilly, az viszont mindenre emlékszik. – A lányhoz fordult. – Ugye, Lilly?

Lilly elfogódottan hebegett.

– Hát…

– Így van, ahogy mondom – erősködött Charlie. – Francis, apánk inasa próbára is tette. Fogott egy oldalt apánk könyveiben, Lilly meg mindent tudott, ami oda volt írva.

– Azért nem mindent, Charlie, abban biztos vagyok – szólt zavartan Lilly. – De a nénikéd és a bácsikád nem azért látogatott ide olyan messziről, hogy rólam fecsegjünk. Mondd csak el nekik, mi mindent végzel el a füveskertben!

A fiú vállat vont.

– Csak megcsinálom, amit apánk mond.

– De a kertünk még soha nem volt ilyen szép, mint az idén. – Lilly az Elliott házaspárra nézett. – Ha nem lenne már lassan vége az ősznek, meg is mutatnám. – Megszorította az öccse vállát. – Te igazán értesz a növényekhez, Charlie, ne szerénykedj!

Mielőtt a fiú válaszolhatott volna, Mrs. Elliott hozzá fordult.

– Jársz iskolába, Charles?

– Jártam. De már mindent megtanultam, amit Mr. Marsh tud, ő maga mondta, hogy nem tud már velem micsinálni.

– Nos, igen, Charlie – szólt kedvesen az apja –, vannak olyan legények, akik a könyvekhez és a tudományhoz értenek, mások pedig a kétkezi munkában jeleskednek, ahogy te is, kedves fiam. Elég megmutatnom neked, mit kell elvégezni a kertben vagy a laboratóriumban, és te keményebben dolgozol, mint bármelyik másik fiú, akit ismerek.

Charlie elmosolyodott a dicséret hallatán. Lilly szemébe könnyek gyűltek. Az apja nem dicsérte Charlie-t elégszer. És ő sem.

Az Elliottok viszont nem mosolyogtak. Egymásra néztek, aztán Lilly apjára, szemükben a ki nem mondott kérdés és csalódottság.

Charles Haswell nagy levegőt vett.

– Charlie, megtennéd, hogy átszaladsz Mrs. Mimpurse-höz, és megköszönöd neki ezt a sok finomságot?

Charlie készségesen felpattant.

– Akkor eszek is egyet, hogy meg tudjam mondani neki, milyen finom!

– Persze, egyél csak! Vidd az egész tálcát!

– Csak óvatosan! – Lilly gyorsan felállt, és segített Charlie-nak felvenni az egyik tálcát, majd kinyitotta neki az ajtót. Miután az öccse elment, becsukta az ajtót. Bezárta ezzel a kínos feszültséget is a kis szobába.

A lépcső felől csattanás hallatszott – a fémtálca csendülése a deszkapadlón. Aztán tompa kiáltás:

– Jól vagyok!

Miután a lárma elült, Jonathan Elliott megköszörülte a torkát.

– Attól tartok, kissé elsiettük a dolgot. Nem tudtuk, hogy…

– Persze hogy nem – vágott közbe a patikárius. – Honnan is tudhatták volna?

Erre mindkét vendég restelkedve lehajtotta a fejét. Lilly apja sietve hozzátette:

– Úgy értem, hogy a levélben csak annyit írtam, hogy Rosamond két gyermekkel hagyott itt engem… vagyis akiket hátrahagyott… – A férfi csüggedten felsóhajtott. – Szóval, hogy két gyermeke született, egy leány és egy fiú. Soha nem éreztem szükségét, hogy említést tegyek Charlie… korlátairól. Nem is gondoltam volna, hogy tudniuk kellene. – A térdére könyökölt. – Tudják, Rosamond második szülése rendkívül nehéz volt. A baba túl sokáig volt megfosztva az életadó levegőtől. Úgy vélem, ez volt az oka a megkésett szellemi fejlődésének, nem pedig valami veleszületett hiányosság.

– Ám szó sincs arról, hogy félkegyelmű lenne – sietett hozzátenni Lilly. – Csak azt mondanám, hogy lassabb. Idővel talán behozza a lemaradást.

– Lilly, ezt nem tudhatjuk – intette le az apja. – Nem lenne tisztességes efféle reményt kelteni másokban, bármennyire is ragaszkodunk hozzá mi magunk.

– De ha jó oktatásban részesül, és különleges támogatást kap… – Lilly könyörgő tekintettel nézett az Elliottokra. – Biztos vagyok benne, hogy Londonban sok lehetőség adódik egy olyan fiúnak, mint Charlie.

– Kétlem, hogy ez lenne a helyzet – szólt Jonathan Elliott komoran. – És még ha úgy is lenne, őszintén meg kell mondanom, nem vagyok biztos benne, hogy a fiát jelölhetem meg örökösömként. Még ha számára talán járna is előnyökkel ez a helyzet, nekem a saját birtokaimra is gondolnom kell. Olyasvalakit kell választanom, aki képes kézben tartani a dolgokat.

Ezúttal Lilly hajtotta le a fejét.

– Kedvesem! – A nagynénje meglepően meleg hangon szólította meg. – Hadd mondjam el, hogy az öcsédért érzett aggodalmad igazán csodálatraméltó, és mélyen megérintett engem. Egy kevésbé nemes lelkű leány talán irigyelte volna a testvérétől ezt a lehetőséget.

Lilly felnézett, és a fejét ingatta.

– Soha.

– Egyet megígérhetek – szólt Ruth Elliott. – Ha hallunk olyan iskoláról vagy tanárról, ahol a Charlie-hoz hasonló, nos, különleges képességű fiúkat oktatják, azonnal írni fogok.

– Köszönöm.

A nagynénje még mindig Lillyt figyelte.

– Ne vedd sértésnek, kedvesem, de nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy bárcsak te fiúnak születtél volna.

Bánatos mosollyal néztek össze.

– No és halljuk, valóban olyan jól vág az eszed, ahogy az öcséd állítja?

A Bartholomew Lane-en a kávénak nevezett ital, ami bezárja a gyomorszájat, megerősíti a belső hőt, és könnyűvé teszi a szívet […] reggel és délután három órakor is árusíttatik.

London Public Advertiser, 1657

Harmadik fejezet

Másnap a kávéházban Lilly a szokásos zsámolyon ült a konyhában. Ez volt az ő helye, amióta csak az eszét tudta – vagyis már elég régóta. A szomszédos mosogatókamrából a súrolás ütemes zöreje hallatszott, egy-egy fémes csendüléssel tarkítva, ahogy a konyhalány, Jane a munkáját végezte. Ebben a halk háttérzajban számolt be Lilly az Elliott házaspár látogatásáról barátnőjének, Marynek, aki a munkaasztalnál állt, és gyömbéres kekszet formázott. Charlie a sarokban álló kisasztal alatt kuporogva egy szelet köményes süteményből szedegette ki a köménymagokat, és ügyet sem vetett rá, miről beszélgetnek a lányok. Egyesével megszámolta a magokat, és akkurátusan felsorakoztatta őket egy tányéron.

– Ha nem szereted, Charlie, nem kell megenned – szólt Mary. A hangja és kerek, halványkék szeme egyszerre sugárzott bosszúságot és szeretetet.

– Kilencvenhét köménymag, Mary! Nem rossz, nem rossz.

Mary a keze fejével félresöpört egy vörösesszőke tincset kerek, tejfehér arcából.

– Tudod, hogy nem szeretem, ha a munkámat elpocsékolják. Legalább szórd ki a madaraknak, jó?

Charlie bólintott.

– A madarak szeretik a magokat.

Kabátot vett, és kivitte a tálcát a konyhakertbe.

– A tálcát ne felejtsd el visszahozni! – kiáltott még utána Mary.

A konyhában ezen az őszi napon is meleg volt, úgyhogy az ablakot résnyire nyitva hagyták. Lilly hallotta, hogy az öccse az ablak alatti padon telepedett le, és elölről kezdte a számolást.

– Egy, kettő, három…

A lány bánatosan csóválta a fejét.

– Ne aggódj Charlie miatt! – szólt halkan Mary. – Amennyire szeret számolni, majd elhelyezkedik egy számvevőszéken, és gazdagabb lesz, mint a Marlow-k.

A nyitott ablakon át Lilly gyors lépteket hallott közeledni a kerti ösvényen, majd megszólalt egy éles női hang.

– Charlie Haswell, te alattomos kém!

Lillynek leesett az álla, és már-már elindult az ajtó felé. De Mary a vállára helyezte a kezét, és ujját az ajkára téve megrázta a fejét.

– Ha bárkinek is elmondod, amit láttál…

– Én nem láttam semmit se! – mondta Charlie. – Egy fa mögött voltam.

– Akkor amit hallottál. Vagy amit hiszel, hogy hallottál. – A lány suttogni akart, de izgatottságában egyre hangosabban beszélt. Lilly felismerte Dorothea Robbins hangját. – Megmondom én neked, hogy annyit sem engedtem meg neki, hogy a kesztyűmet megcsókolja. Megértetted?

– Igen, kisasszony.

– És meg kell ígérned, hogy senkinek nem szólsz semmit. Még a nevemet sem ejted ki.

– Igenis, kisasszony.

A lány hangja felcsapott tehetetlen dühében.

– Mit csináltál te egyáltalán az erdőben?

– Semmit se. Csak ültem és számoltam.

– Számoltál? Mit számoltál?

Lilly és Mary sokatmondó pillantást váltottak.

– A vörös leveleket a fákon.

– És azt mégis minek?

– Csak mert szeretek számolni.

Miss Robbins hangján hallatszott, hogy nehezen hiszi el a dolgot.

– Ez nem természetes dolog.

– Dehogynem, kisasszony! A fák nagyon természetesek, higgye el! Ezért is szeretem őket.

A léptek eltávolodtak ugyanarra, amerről jöttek. Miután csend lett, Mary az ajtóhoz lépett, és kinyitotta.

– Minden rendben, Charlie?

Lilly hallotta a fiú hangján a bizonytalanságot.

– Ööö… igen, Mary.

– Megetetted a madarakat?

– Ja… igen.

Lilly felállt, és Mary mellé lépett. Charlie már feltápászkodott, és a nadrágjáról söprögette le a sütemény morzsáit.

– Hát akkor én megyek is – szólt, és szokott, merev lépteivel elbicegett.

– Charlie! – szólt utána Lilly.

Az öccse megfordult. Feldúltnak látszott. Lilly az ajkába harapott.

– Semmi. Majd később találkozunk.

A két lány visszaült a munkaasztal mellé. Lilly is elkezdte piszkálni a köménymagos süteményét.

– Az a férfi, akivel Miss Robbins az erdőben volt… szerintem Francis lehetett.

Mary gondosan elhelyezte a kekszeket a tepsiben.

– Gondolod? Én nem hiszem.

– Ha te is láttad volna, hogy kacérkodnak egymással a boltban, másképp vélekednél.

Mary vállat vont.

– Miss Robbinsnak ilyen a természete. A történtek után talán óvatosabb lesz.

– Azt kétlem – felelte Lilly.

Majd eszébe jutott, hogy Francis az előző napon ágynak esett. Miss Robbins nem említette, mikor került sor a kis találkára, de nem lehetett olyan régen. Akkor talán mégsem Francis volt az…

– Ugye nem fogod Charlie-t megkérdezni? – szólt Mary.

Lilly habozott.

– Lilly, nehogy megkérdezd! Te sem akarhatod, hogy megszegje egy hölgynek tett ígéretét, még akkor sem, ha az a hölgy éppen Dorothea Robbins.

– Azt hiszem, igazad van. Miért van neked mindig igazad, Mary?

Mary tréfásan melodramatikus mozdulattal a homlokához emelte tésztás kezét.

– Oly átok ez, melynek súlyát örökkön viselnem kell! – Aztán ránézett Lilly tányérjára. – Meg fogod te enni egyáltalán azt a süteményt?

Aznap délután belépett a boltba az aprócska Jack Dubin, kezében viaszpecséttel lezárt küldeménnyel.

– A különleges küldönc, aki én volnék, levelet hozott egy bizonyos, hogyaszongya, Miss Lillian Haswell részére. Nem ismer senkit ezen a néven, ugyebár?

A kis szemtelen! Lilly kilépett a pult mögül, és kikapta a kisfiú kezéből a levelet.

– Tudod jól, ki vagyok, Jack! – Azzal odadobott elé egy pénzérmét. – Tessék, egy kis jutalom a fáradozásodért.

Jack lenézett a tenyerében tartott érmére.

– Tényleg elég kicsi!

– Hát legközelebb ne szellemeskedj!

Lilly kiment a hátsó ajtón, és nagy gonddal feltörte a vörös viaszpecsétet. Eddig még soha nem kapott olyan levelet, amit küldönc kézbesített volna, és semmilyen más levelet sem, ami csak és kizárólag neki lett volna címezve. Mennyire sóvárgott egykor egy levélre az anyjától! Mindhiába.

Felnyitotta a borítékot. A levél Elliottéktól érkezett, akik a csatorna túloldaláról, a honeystreeti szállásukról írtak, ahová néhány perc alatt kényelmesen át lehetett sétálni.

Kedves Unokahúgom!

Nagy öröm volt számunkra, hogy találkozhattunk tegnap, ámbár a körülmények kétségkívül próbára tették a családotok minden tagját. Megtisztelnél minket azzal, hogy ma este velünk vacsorázol itt a George-ban, hét órakor? Boldogok lennénk, ha jobban megismerhetnénk téged, mielőtt visszatérünk Londonba.

Üdvözlettel:

Mr. és Mrs. Jonathan Elliott

Lilly, a kezében a levéllel, visszaballagott a boltba, ahol meglepetten látta, hogy Jack Dubin még mindig ott van.

– No, mi lesz, szépségem? – kérdezte a fiú. – Választ kell vinnem.

– Ó!

Lilly tétovázott. Nemet mondjon a meghívásra, hogy ezzel is kiálljon a visszautasított öccse mellett? Az apja és az anyja mellett, akiktől rég elfordultak? Végtére is ezek az emberek számára idegenek – ráadásul ők maguk akarták így.

És ezen most változtatni akarnak.

– Mondd meg nekik, hogy a válaszom: igen.

Lilly máskor is evett már a George-ban, bár az már nem mostanában volt. Miután az anyja eltűnt, az első hónapokban az apja alig tért magához, és közben a gyermekeiről meg a patikáról is gondoskodnia kellett. Akkoriban Mrs. Fowler minden szabadnapján a nem sokkal azelőtt alapított vendéglőben vacsoráztak. Végül aztán a patikárius és Lilly Mrs. Mimpurse irányítása alatt megtanult maga is elkészíteni néhány egyszerűbb fogást.

Az anyja távollétében a konyha lassan átalakult laboratóriummá. A lepárlás és a keverékek elkészítésének kellékei apránként átvándoroltak abba a helyiségbe, ahonnan az asszony korábban kategorikusan kitiltotta őket. Most már hiába Mrs. Fowler minden tiltakozása, a tűzhely, a konyhaszekrény és az asztal kettős feladatot látott el: nemcsak az ebéd és a vacsora, de a gyógyszerek egy része is itt készült el. Lilly tartott tőle, hogy eljön az a nap, amikor arzén vagy gyűszűviárg kerül a tányérjukba, miközben a pácienseik tőkehalas-póréhagymás levessel lesznek kénytelenek kúrálni magukat.

Még délután átjött hozzá Mary, akinek volt érzéke ahhoz, hogy Lilly hosszú hajfonatát feltekerje és feltűzze, és csigákba bodorítsa a fürtöket a halántékán. Most pedig Lilly, miután felvette a legjobb ruháját – a mintás, csipkeszegélyes muszlinruhát, amelyet egyébként csak a templomban hordott –, háromnegyed hétkor lement a lépcsőn, a karján átvetett köpönyeggel.

Útközben belesett Francis szobájának nyitott ajtaján. Szegény fiatalember tegnap óta az ágyat nyomta. A feltornyozott párnákon fekvő inas elkerekedett szemmel, felvont szemöldökkel nézett Lillyre.

– Hová megy?

– Együtt vacsorázom a nénikémmel és a bácsikámmal. A George-ban.

– Á, értem – felelte Francis, továbbra is álmélkodó pillantással.

Lilly belépett a kamrába, amely régóta az inas hálószobájául szolgált, leült a keskeny ágy szélére, és levette a borogatást Francis homlokáról.

– Hogy érzi magát?

– Két rész szédülés, egy drachmányi gyengeség.

Lilly az inas homlokára tette a kezét.

– A láza kissé csillapodott.

A lány felállt, és a kendőt belemártotta egy mosdótálba, amely a szoba egyetlen fiókos szekrényén állt.

– A színe is jobb már. Azt hiszem, apámnak igaza volt, a beteg életben marad.

– És ez neki megkönnyebbülés vagy csalódás?

– Természetesen megkönnyebbülés. – Majd vigyorogva hozzátette: – Egyéb esetben kénytelen lenne visszafizetni a tanulópénzt.

Francis nem viszonozta a mosolyt.

– Azt hittem, csalódott emiatt, hiszen nem én vagyok a valaha volt legeszesebb inasa.

– Ne mondja ezt! Napról napra fejlődik.

Lilly kicsavarta a kendőt.

– És maga, Lilly, megkönnyebbült, hogy nem szabadul meg tőlem?

A lány félrehajtotta a fejét.

– Persze a kamrát jó lett volna visszakapni, no meg a férfiak és nők aránya is lehetne kedvezőbb. A férfiak hatalmas túlerőben vannak nálunk.

Francist ez sem vidította fel, pedig Lilly tudta jól, mennyire szereti a csipkelődést. Tényleg nagyon levertnek tűnt.

– Francis, bocsásson meg! Máskor az ilyesmi lepereg magáról, és azonnal kész visszavágni, de látom, hogy most csak árnyéka önmagának. Természetesen örülök neki, hogy jobban van. És annak is, hogy még éveken át velünk lesz.

Francis szomorkás mosollyal lehunyta a szemét.

– Soha nem ilyen kedves hozzám, amikor jól vagyok. Többször kellene betegnek lennem.

– Isten ments, Francis! Tudja, mit szokott apám mondani…

Az inas felvetette a fejét, és Charles Haswell mély, szigorú hangján így szólt:

– Akinek a hivatása a gyógyítás, az ne essen ágynak!

– Látja? Erre is emlékszik. – Lilly visszatette a hűvös borogatást a fiú fejére. – És amint teljesen felgyógyul, mi majd segítünk, hogy emlékezzen a gyógyfüvekre és az orvosságokra is.

Amikor Lilly belépett a George félhomályos, lámpafénnyel megvilágított termébe, a bácsikája felemelkedett az egyik csendes sarokban álló asztal mellől. Jonathan Elliott olyan magas volt, hogy amikor felállt, hogy üdvözölje a lányt, a feje megzörgette a mennyezet gerendájáról függő, csokorba kötött komlóvirágot.

– Lillian, annyira örülünk, hogy el tudtál jönni!

A nagynénje nem állt fel, csak a kezét nyújtotta. Lilly viszonozta az üdvözlést.

– Én is nagyon örülök.

– Milyen csinos vagy! Igazán jól áll ez a hajviselet.

– Köszönöm. A barátnőm, Mary készítette el nekem.

Lilly helyet foglalt, Jonathan bácsi pedig betolta alatta a széket.

– Már bátorkodtunk megrendelni a vacsorát – szólt a bácsi, miután leült. – Remélem, kedveled a marhasültet és az articsókát.

Lilly nem is emlékezett, mikor evett bármelyikből is utoljára.

– Remekül hangzik.

Rajtuk kívül csak két öreg gazda üldögélt a tűz mellett, söröskupával a kezükben. Mrs. Dubin leplezetlen kíváncsisággal nézett először Lillyre, majd jól öltözött asztaltársaira, és gyakorlott mozdulatokkal szolgálta ki őket.

Amikor már mindannyiuk előtt ott gőzölgött az étel, Lilly nagynénje belefogott a mondandójába.

– Mint tudod, az öcsédet érintő szándékkal érkeztünk ide hozzátok, amely sajnos nem megvalósítható. A nagybátyád és én mégis úgy hisszük, nem hiába tettük meg az utat, hiszen nagy örömünkre szolgált, hogy találkozhattunk veled, és persze az édesapáddal meg az öcséddel is. Te különösen mély benyomást tettél ránk, kedvesem.

– Köszönöm. – Lillynek tagadhatatlanul jólestek a dicsérő szavak.

– Nos, mint tudod, a bácsikádnak egy férfi családtagot kell megneveznie, aki örökli majd a hitbizományba vont vagyonát. Mindazonáltal van némi szabadságunk abban, hogy a személyes tárgyakat, úgymint ékszereket, bútorzatot, de még egy éves járandóságot is ráhagyjunk, mondjuk úgy, egy különleges ifjú hölgyre. Nem akarlak megvesztegetni, Lillian, de szeretném, ha fontolóra vennéd ezt a lehetőséget. Örülnénk, ha velünk jönnél Londonba. A legjobb nevelőket fogadnánk fel melléd, akik illemtant, rajzot, nyelveket és táncot oktatnának neked, és megtanítanának mindent, amit csak egy művelt ifjú hölgynek tudnia kell.

Lilly szíve gyorsabban vert. Ő maga sem tudta folytatni a tanulást Shaw leányneveldéjében, miután az anyja elment. Talán most végre befejezheti a tanulmányait, ahogy mindig is szerette volna?

A nagynénje folytatta:

– Akár a kis barátnődet is magaddal hozhatod komornaként, ha szeretnéd. Számunkra megtiszteltetés lenne, ha vendégül láthatnánk téged egy vagy két londoni szezon idejére, és mi mutathatnánk be a társaságnak… és talán a jövendőbeli férjednek is.

– Ugyan, Ruth, ne rohanjunk annyira előre! – intette feleségét Jonathan Elliott.

Lilly szíve és feje olyannyira zakatolt a lelkesedéstől, a reménytől és a félelemtől, hogy meg sem tudott szólalni.

– Nem szeretnéd látni Londont? – kérdezte Ruth néni. – És pótolni a tanulmányaid hiányosságait? Ellátogatni a legjobb múzeumokba, részt venni a legkiválóbb koncerteken, táncolni a legelőkelőbb bálokon? Talán még utazni is, Itáliába, Spanyolországba?

Utazni! Lilly lelki szemei előtt felvillant egy régi emlékkép. Ő maga kislányként, és az anyja, amint egy régi világtérkép fölé hajolnak…

Ám Lilly még mindig csak szótlanul bámulta a nagynénje kedves arcát, mintha az asszony valami ismeretlen nyelven beszélne. Végül nagy nehezen kipréselt magából egy szót:

– M… miért?

– Hogy miért? – visszhangozta értetlenül a nagynénje.

– Miért tennék ezt meg értem? Mi okuk lenne rá? Nincs semmim, amivel valaha is visszafizethetném mindezt.

A nagynénje finom vonásai elkomolyodtak.

– Ezt nem gondolnám, Lillian. Egy pillanatra sem. A te boldogságodnál és sikereidnél nincs is szükségünk több fizetségre. – Az asszony megfogta Lilly kezét. – Ha netán még egy kicsikét meg is kedvelsz minket, az pedig már több is lenne, mint amit kérhetünk.

Lilly alig bírta magában tartani az izgalmát. Hát nem erre vágyott mindig is? De vajon az apja elengedné? Óvatosan tette fel a kérdést:

– Az apámmal beszéltek már erről?

A bácsi megrázta a fejét.

– Nem gondoltuk szükségesnek addig, amíg nem bizonyosodtunk meg a te szándékaidról. De ha érdekel a dolog, feltétlenül megkeressük.

Ruth néni Lilly arcát fürkészte, reménykedő pillantással.

– Mit gondolsz, Lillian? Beszéljünk vele?

Lilly nagy levegőt vett, és visszaszívta az ezernyi kérdést, ami kavargott benne. Csak egy kérdése maradt.

– Mikor?