ALICE FEENEY

Kő, papír, olló

Egy házasság is lehet gyilkos

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Rock paper scissors

Angolból fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © 2021, Diggi Books Ltd

Hungarian Translation © Alföldi Zsófia, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635801503

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ez a regény a képzelet szülötte. A szereplőket, eseményeket és szervezeteket a szerző találta ki, vagy képzelte el.

Természetesen az én Danielemnek

AMELIA

2020. február

A férjem nem ismeri fel az arcomat.

Engem néz, miközben vezetek, és kíváncsi vagyok, mit lát. Senki mást sem ismer fel, de akkor is fura, hogy a férfi, akihez feleségül mentem, nem tudna azonosítani egy rendőrségi szembesítésen.

Rá sem kell néznem, pontosan tudom, milyen az arckifejezése. Mogorva, és ingerült, amolyan „én megmondtam” típusú, így inkább az utat figyelem. Szükség is van rá. Egyre sűrűbb a hóesés, mintha vakító fehérségben vezetnék, a Morris Minor Traveller ablaktörlője nehezen boldogul. A kocsi – hozzám hasonlóan – 1978-as évjáratú. Ha az ember törődik vele, egész életében kitart, de gyanítom, hogy a férjem mindkettőnket szívesen lecserélne egy fiatalabb modellre. Amióta elindultunk Adam századszor ellenőrzi a biztonsági övet, és szorosan összefűzött ujjai az ölében pihennek. A Londontól Skóciáig tartó utazásnak nem kellene nyolc óránál tovább tartania, de ebben a viharban nem merek gyorsan hajtani. Sötétedik, és úgy tűnik, többféle értelemben is eltévedtünk.

Megmenthet egy hétvégi kirándulás egy házasságot? Ez a kérdés bukott ki a férjem száján a tanácsadó javaslatára. Valahányszor felidézem a szavait, az agyamban újabb tétellel bővül a megbánások listája. Elszomorít, hogy mennyi időt pazaroltunk el az életünkből, és közben nem is éltünk igazán. Nem voltunk mindig olyanok, mint most, de a múlt emlékei mindkettőnket hazuggá tesznek. Ezért én inkább a jövőbe nézek. Az enyémbe. Néha még őt is látom benne, de vannak pillanatok, amikor elképzelem, milyen lenne újra egyedül. Nem ezt akarom, de azért foglalkoztat, nem lenne-e jobb mindkettőnknek.
Az idő képes úgy megváltoztatni a kapcsolatokat, ahogyan a tenger átformálja a parti homokot.

Amikor láttuk az időjárási figyelmeztetést felvetette, hogy el kellene halasztanunk az utat, de én nem akartam. Mindketten tisztában vagyunk vele, ez a hétvége az utolsó esélyünk, hogy rendbe hozzuk a dolgokat. Vagy legalább megpróbáljuk. Ezt nem felejti el.

Nem a férjem tehet róla, hogy elfelejtette, ki vagyok.

Adam egy prozopagnózia nevű mentális zavarral él, ami azt jelenti, hogy nem tudja megkülönböztetni az arcokat, még a sajátját sem. Többször is úgy sétált el mellettem az utcán, mint egy idegen mellett. Ez elkerülhetetlenül szociális szorongáshoz vezet, ami mindkettőnkre hatással van. Adamet körülvehetik barátok egy partin, miközben ő úgy érzi, senkit sem ismer a teremben. Ezért sok időt töltünk egyedül. Együtt, mégis külön. Csak mi ketten. Nem csupán a férjem arcvaksága miatt érzem magam láthatatlannak. Nem akart gyereket. Azt hajtogatta, elviselhetetlennek találná a gondolatot, hogy nem ismeri fel az arcukat. Ő az egész életét így élte le, én pedig a találkozásunk óta élek ezzel együtt. Néha az átok felér egy áldással.

A férjem nem tudja azonosítani az arcomat, de más jelek alapján megtanult felismerni: a parfümöm illatáról, a hangomról, a kezem érintéséről, amikor még megfogta.

Nem a házasságok vallanak kudarcot, hanem az emberek.

Már nem az a nő vagyok, akibe évekkel ezelőtt beleszeretett. Kíváncsi lennék, meg tudja-e mondani, most hány évvel tűnök idősebbnek. Vagy hogy észreveszi-e a szaporodó ősz hajszálakat hosszú szőke hajamban? Lehet, hogy a negyven az új harminc, de a bőrömet ráncok tarkítják, amelyeket aligha a sok nevetés okozott. Sok volt bennünk a közös, nemcsak az ágyunkat, de az álmainkat és a titkainkat is megosztottuk egymással. Még mindig befejezzük egymás mondatait, de mostanában elhibázzuk.

– Úgy érzem, mintha körbe mennénk – motyogja az orra alatt, és egy pillanatra nem tudom biztosan, vajon a házasságunkról beszél vagy a navigációs képességeimről. A végtelen, palaszürke ég mintha visszatükrözné a hangulatát. Kilométerek óta most először szólalt meg. Előttünk az utat beborította a hó, amit a szél sodor, de mindez semmi a kocsiban készülődő viharhoz képest.

– Megkeresnéd a kinyomtatott útvonalat, és elolvasnád még egyszer? – kérem, és megpróbálom leplezni az ingerültségemet. – Biztos vagyok benne, hogy közel járunk.
A férjem tőlem eltérően hihetetlenül jól öregszik.
A negyvenes éveit okosan palástolja a jó hajvágás, a napsütötte bőre, és a teste, amelyet a túlzásba vitt félmaratonok formálnak. Mindig is jól tudott futni, különösen a valóság elől.

Adam forgatókönyvíró. Messze a hollywoodi ranglétra legalsó foka alatt kezdte a pályafutását, és egyedül nem is igazán tudta elérni az első létrafokot. Azt meséli be az embereknek, hogy az iskolából egyenesen a filmiparba csöppent, de ez csupán ártalmatlan füllentés. Tizenhat évesen Notting Hillen, az Electric moziban kezdett dolgozni, mozijegyet és harapnivalót árult. Huszonegy éves korára eladta az első forgatókönyve jogait. A Kő, papír, olló soha nem készült el teljesen, viszont Adam szert tett egy ügynökre, aki munkát szerzett neki, valamint megírta egy regény átdolgozását. A könyv nem volt bestseller, de a filmváltozat – egy kis költségvetésű brit alkotás – BAFTA-t nyert, és megszületett az író. Ez nem ugyanaz, mintha a saját karakterei keltek volna életre a vásznon – az álmaink útja ritkán egyenes –, viszont így Adam megszabadult a pattogatott kukorica árusításától, és főállásban írhatott. A forgatókönyvírókat általában nem ismerik, így talán nem tudják a nevét, de bármiben lefogadom, hogy legalább egy olyan filmet láttak, amit ő írt. A gondjaink ellenére nagyon büszke vagyok mindarra, amit elért. Adam Wright azzal teremtett hírnevet magának, hogy a felfedezetlen regényeket mozis kasszasikerré alakította, és a mai napig folyamatosan a következőt keresi. Bevallom, néha féltékeny vagyok, de szerintem ez természetes, ha figyelembe vesszük, hány éjszakát tölt inkább egy könyvvel, mint velem. A férjem nem másik nővel vagy férfival csal meg, neki a szavakkal van viszonya.

Az emberi lény különös és kiszámíthatatlan. Jobban szeretem az állatok társaságát, ez az egyik oka annak, amiért a Battersea Kutyamenhelyen dolgozom. Egy négylábú teremtmény gyakran jobb társaság, mint a kétlábú, a kutyák nem neheztelnek, és nem tudják, hogy kell gyűlölni. Inkább nem gondolok rá, hogy mi a másik oka, amiért ott dolgozom; néha jobb, ha nem porolom le az emlékeimet.

A szélvédőn túli látvány örökké változó, drámai látképet nyújt az út során. A zöld minden árnyalatában tündöklő fák, hatalmas csillogó tavak, hósipkás hegycsúcsok, és tökéletesen romlatlan, végtelen tér. Rajongok a Skót-felföldért. Ha van a földön ennél szebb hely, hát én még nem láttam. Itt sokkal nagyobbnak tűnik a világ, mint Londonban. Vagy talán én vagyok kisebb. Békével tölt el a csöndes nyugalma és az, hogy mindentől távol van. Több mint egy órája nem láttunk egyetlen lelket sem, és emiatt tökéletesen alkalmas a tervem véghezviteléhez.

Balról elhagyjuk a viharos tengert, és folytatjuk az utunkat északnak. A partnak csapódó hullámok hangja elkísér minket. A kanyargós út keskeny ösvénnyé zsugorodik, és az ég – amely kékről rózsaszínre, lilára, majd feketére vált – visszatükröződik minden egyes félig-meddig befagyott tó felszínén. Beljebb haladunk a szárazföld felé, és egy erdőben találjuk magunkat. A hóborította ősi fenyőfák magasabbak a házunknál, és gyufaszálként hajlongnak a viharban. A szél úgy jajveszékel odakint, mint egy szellem, folyamatosan próbálja feldönteni az autót, és amikor egy kicsit megcsúszunk a jeges úton, olyan szorosan ragadom meg a kormányt, hogy a csontjaim szinte átdöfik a bőrömet. A jegygyűrűmre esik
a pillantásom. Megbízhatóan emlékeztet rá, hogy még együtt vagyunk, annak ellenére, hogy bőven lenne okunk a válásra. A nosztalgia veszélyes drog, de én élvezem az agyamba toluló boldog emlékeket. Talán nem is vagyunk annyira elveszettek, mint gondoltam. Lopott pillantást vetek a mellettem ülő férfira, és eltűnődöm, vajon visszatalálunk-e még egymáshoz. Aztán olyasmit teszek, amit hosszú ideje nem csináltam, meg akarom fogni a kezét.

– Állj! – kiáltja.

Minden nagyon gyorsan történik. Az út közepén felbukkan egy szarvasbika hótól elmosódó képe, én beletaposok a fékbe, a kocsi megfarol, megpördül, végül épp az állat hatalmas agancsa előtt megáll. A szarvas kétszer felénk pislant, majd nyugodtan, mintha mi sem történt volna, elsétál, és eltűnik az erdőben. Mintha még a fák is fáznának.

Kalapáló szívvel nyúlok a táskám után. Reszkető ujjakkal találok rá a pénztárcámra, a kulcsaimra, és szinte minden másra, mielőtt rálelek az inhalátorra. Megrázom, és szippantok egyet.

– Jól vagy? – kérdezem, majd újra szippantok.

– Én megmondtam, hogy ez rossz ötlet – jegyzi meg Adam.

Az út során már annyiszor a nyelvembe haraptam, hogy biztosan tele van lyukakkal.

– Nem emlékszem, hogy jobb ötlettel álltál volna elő – csattanok fel.

– Nyolc órát utazni egy hétvége miatt…

– Évek óta beszélünk róla, hogy egyszer jó lenne elmenni a Skót-felföldre.

– A holdra is jó lenne elutazni, de talán megbeszéltük volna, mielőtt lefoglalod a helyet a rakétára. Tudod, milyen elfoglalt vagyok mostanában.

Az „elfoglalt” kulcsszó a házasságunkban. Adam úgy viseli a munkáját, akár egy jelvényt. Mint egy cserkészfiú. Büszkeséggel tölti el a siker státusszimbóluma. Ettől fontosnak érzi magát, én pedig legszívesebben a fejéhez vágnám a regényeket, amelyeken dolgozik.

– Azért tartunk itt, mert te állandóan túlságosan elfoglalt vagy – mondom összeszorított, vacogó fogam között. Most olyan hideg van a kocsiban, hogy látom a lélegzetemet.

– Már elnézést, ezzel azt állítod, az én hibám, hogy Skóciában vagyunk? Februárban? Egy vihar kellős közepén? A te ötleted volt. Ha halálra zúz minket egy kidőlt fa, vagy megfagyunk ebben a kocsiban, aminek a vezetéséhez úgy ragaszkodtál, legalább nem kell tovább hallgatnom a zsémbelésedet.

Soha nem veszekszünk nyilvánosan, csak négyszemközt. Mindketten ügyesen fenntartjuk a látszatot, és úgy vélem, az emberek azt látják, amit látni akarnak. De zárt ajtók mögött már rég rosszul mennek a dolgok Mr. és Mrs. Wright között.

– Ha meglenne a telefonom, már ott lennénk – zsörtölődik, és az imádott mobilját keresve a kesztyűtartóban kotorászik, de nem találja. A férjem azt képzeli, hogy az élet minden problémájára a szerkentyűk és biszbaszok jelentik a megoldást.

– Én megkérdeztem indulás előtt, hogy minden nálad van-e, amire szükséged van – jegyzem meg.

– Meg is volt minden. A kesztyűtartóba tettem a telefont.

– Akkor most is ott lenne. Nem az én dolgom, hogy becsomagoljam a cuccaidat. Nem vagyok az anyád.

Azonnal meg is bánom, hogy ezt mondtam, de a szavak nem olyanok, mint egy ajándékutalvány, nem tudom őket visszaszívni. Adam anyja az első a tabutémák listáján, nem szeret róla beszélni. Próbálok türelmes maradni, míg ő tovább kutat a telefonja után, de tudom, hogy nem fogja megtalálni. Igaza van. A ház előtt tényleg betette a kesztyűtartóba. De én a ma reggeli indulás előtt kivettem onnan, és elrejtettem a házban. Azt tervezem, hogy fontos leckére tanítom meg a férjemet ezen a hétvégén, és ehhez nincs szüksége telefonra.

Tizenöt perccel később újra az úton vagyunk, és úgy tűnik, végre haladunk.

Adam hunyorog a sötétben, a kinyomtatott útvonalat tanulmányozza – úgy tűnik, minden írott, papírra vetett anyag zavarba ejti, kivéve, ha könyv vagy kézirat.

– A következő körforgalom első kihajtóján el kell menned jobbra – mondja magabiztosabban, mint várnám.

Hamarosan rábízhatjuk magunkat a hold fényére, amely megvilágítja az előttünk elterülő, emelkedőkkel és ereszkedőkkel tarkított havas tájat. Nincsenek utcai lámpák, és a Morris Minor fényszórója alig világítja meg az utat. Észreveszem, hogy alacsony az üzemanyagszint, de már majdnem egy órája nem láttunk töltőállomást. A hó engesztelhetetlenül hull, és kilométereken át nem látunk mást, csak a hegyek és tavak sötét körvonalát.

Amikor végre megpillantjuk Blackwater hófödte, kopott tábláját, az autóban szinte tapintani lehet a megkönnyebbülést. Adam már-már lelkesen olvassa fel az útleírás utolsó szakaszát.

– Menj át a hídon, aztán a tóra néző pad után fordulj jobbra. Az út jobbra kanyarodik, és egy völgy felé tart. Ha elmész a fogadó mellett, az azt jelenti, hogy túlmentél, és nem fordultál be az ingatlanhoz.

– Később jó lenne megvacsorázni a fogadóban – javaslom.

Egyikünk sem szólal meg, amikor megpillantjuk a távolban a Blackwater fogadót. A vendéglő előtt befordulok, de azért elég közel vagyunk, hogy lássuk a bedeszkázott ablakokat. A kísérteties épület úgy néz ki, mintha már rég elhagyatott lenne.

A völgy felé tartó szerpentin egyszerre ijesztő és látványos. Mintha kézzel vájták volna ki a hegyből. Az út olyan keskeny, hogy még a mi kis autónk is alig fér el rajta. Az egyik oldalán mély szakadék tátong, és nincs védőkorlát.

– Azt hiszem, látok valamit – szólal meg Adam, közelebb hajol a szélvédőhöz, és belebámul a sötétségbe. Én csak a fekete eget és a mindent beborító hótakarót látom.

– Hol?

– Ott. Rögtön a fákon túl.

Lassítok egy kicsit, és ő a semmibe mutat. Aztán észreveszek valami nagy fehér épületszerű képződményt, amely magányosan áll a távolban.

– Ez csak egy templom – mondja legyőzötten.

– Ez az! – mondom, és elolvasom az ósdi fafeliratot odafent. – A Blackwater kápolnát keressük. Megérkeztünk!

– Azért utaztunk ennyit, hogy egy… régi templomban lakjunk?

– Igen, egy átalakított kápolnában, és különben is végig én vezettem.

Egészen lelassítok, követem a hóval borított dűlőt, amely eltávolodik az egysávos úttól, és a völgybe tart. Jobbra elhaladunk egy aprócska zsúpfedeles házikó mellett – kilométerek óta ez az egyetlen épület a kápolnán kívül –, aztán áthajtunk egy kis hídon, és szembe találjuk magunkat egy birkanyájjal. Összezsúfolódnak, elállják az utat, a fényszóró hátborzongatóan világítja meg őket. Óvatosan felpörgetem a motort és dudálok, de nem mozdulnak. Kissé természetfölöttinek tűnnek a sötétben a csillogó szemükkel. Morgást hallok a kocsi hátsó részéből.

Bob – a hatalmas fekete labradorunk – szinte egész úton csöndben volt. Az ő korában leginkább aludni és enni szeret, de fél a birkáktól. És a madártollaktól. Én is megrémülök a fura dolgoktól, de összeszedem magam. Bob morgása nem ijeszti meg a csordát. Adam váratlanul kinyitja a kocsi ajtaját, a szél nyomban besodorja a havat, ami minden irányból körülvesz minket. Adam kiszáll, megpróbálja védeni az arcát, elkergeti a birkákat, aztán kinyit egy kaput, amely eddig nem látszott a nyájtól.

Adam egyetlen szó nélkül visszaült az autóba, én pedig ráérősen teszem meg az út hátralévő részét. A keréknyomok veszélyesen a tópart közelében vezetnek, és megértem, miért nevezik a helyet Fekete víznek. A fehér kápolna mellé hajtok, és kezdem jobban érezni magam. Kimerítő utazás volt, de túl vagyunk rajta, és arról győzködöm magam, hogy odabent minden rendben lesz.

Kiszállunk, és sokként ér a hóvihar. Beburkolózom a kabátomba, de a jeges szél még így is kipréseli a tüdőmből a levegőt, és a hó az arcomba csap. Kiszedem Bobot
a csomagtartóból, és hármasban átvánszorgunk a havon a két hatalmas gótikus faajtó felé. Eleinte romantikusnak tűnt egy átalakított kápolna. De most, hogy itt vagyunk, inkább olyan, mint a saját horrorfilmünk kezdő képsora.

A kápolna ajtaja zárva van.

– Megmondta a tulajdonos, hogy hol a kulcs? – érdeklődik Adam.

– Nem, azt mondták, nyitva lesz az ajtó – válaszolom.

Felnézek az impozáns fehér épületre, beárnyékolom a szememet a könyörtelen hó elől, szemügyre veszem a vastag fehér falat, a harangtornyot, a festett ólomüveg ablakokat. Bob újra felmordul, és ez egyáltalán nem jellemző rá, de talán újabb birkák vagy más állatok csatangolnak a távolban. Valami, amit én és Adam nem látunk?

– Talán van az épület hátsó részén egy másik ajtó – veti fel Adam.

– Remélem, igazad van. Már most is olyan az autó, mintha ki kellene ásni a hóból.

A kápolna mellett csellengünk, Bob vezeti a menetet, olyan feszülten megy elöl, mintha vadászna. Noha rengeteg a színes ólomüveg ablak, nem találunk másik ajtót. Az épület elejét megvilágítják ugyan az utcalámpák, amelyeket messziről láttunk, ám minden más sötét. Leszegett fejjel törjük az utat a könyörtelen időben, míg teljesen meg nem kerüljük az épületet.

– És most? – kérdezem.

Adam azonban hallgat.

Felnézek, eltakarom a szemem a hó elől, és látom, hogy Adam a főbejáratra mered. A hatalmas faajtó tárva-nyitva áll.

ADAM

Ha minden történet boldog véget érne, akkor soha nem lenne okunk újrakezdeni. Az egész élet a választásokról szól, és arról, hogy amikor szétesik az életünk, megtanuljuk összeszedni magunkat. Márpedig ez mindenkivel megtörténik. Még azokkal is, akik úgy tesznek, mintha nem így lenne. Nem ismerem fel a feleségem arcát, de attól még tudom, kicsoda.

– Az előbb még zárva volt az ajtó, igaz? – kérdezem, de Amelia nem válaszol.

A hidegben vacogva egymás mellett állunk a kápolna előtt, a hó minden irányból kavarog körülöttünk. Még Bob is boldogtalannak tűnik, pedig ő mindig jókedvű. Hosszú, fárasztó utazáson vagyunk túl, amin csak tovább rontott a folyamatos, dobpergésszerű fejfájásom. Múlt éjszaka többet ittam a kelleténél valakivel, akivel nem kellett volna. Már megint. Az alkohol mellett szól, hogy tökéletesen józanul is elkövettem már ugyanolyan ostoba dolgokat.

– Ne vonjunk le elhamarkodott következtetést – szólal meg végül a feleségem, de szerintem ezen már mindketten túl vagyunk.

– Az ajtó nem nyílt ki csak úgy magától.

– Talán a házvezetőnő meghallotta a kopogásunkat – szakít félbe.

– A házvezetőnő? Mégis, melyik weboldalon foglaltad le ezt a szállást?

– Nem weboldalon foglaltam. Nyertem a hétvégét a karácsonyi munkahelyi tombolán.

Pár pillanatig hallgatok, de a csöndben hosszabbnak tűnik. Nem vagyok benne biztos, hogy meg tudom mozdítani a számat. Aztán kiderül, hogy mégis mozog.

– Tisztázzuk, hogy jól értettem-e… te nyertél egy hétvégét egy skót templomban a Battersea Kutyamenhely munkahelyi tomboláján?

– Ez egy kápolna, de ettől eltekintve igen. Mi ezzel a bajod? Minden évben rendezünk tombolát. Az emberek ajándékoznak, és a változatosság kedvéért nyertem valami jót.

– Óriási – válaszolom. – Ez aztán egyelőre határozottan „jó”.

A feleségem tisztában van vele, hogy utálom a hosszú utakat. Gyűlölöm az autókat és a kocsikázást és pont ezért soha nem vizsgáztam le, szóval számomra nem jó móka nyolc óra fogság a hóviharban egy négykerekű ócska tragacsban. Az ebre pillantok erkölcsi támogatásért, de Bobot lefoglalja, hogy megpróbálja elkapni és megenni a lehulló hópihéket. Amelia érzékeli a vereséget, és azt a passzív-agresszív, éneklő hanghordozást használja, ami régebben szórakoztatott. Manapság azt kívánom, bárcsak süket lennék.

– Bemegyünk? Kihasználjuk a lehetőséget? Ha tényleg rossz, egyszerűen elmegyünk, keresünk egy szállodát, vagy ha minden kötél szakad, a kocsiban alszunk.

– Inkább megeszem a saját májamat, de tuti nem szállok vissza abba a kocsiba.

A feleségem az utóbbi időben papagájként ismétli ugyanazt, és a szavaitól mindig úgy érzem, mintha megcsípnének vagy megütnének. Az „én ezt nem értem” idegesít a legjobban, mert mit kellene megértenie? Ő jobban szereti az állatokat, mint az embereket, én pedig a regényeket szeretem jobban. Felteszem, akkor kezdődtek az igazi bajok, amikor elkezdtük ezeket a dolgokat egymásnál is jobban kedvelni. Mintha megfeledkeztünk volna a kapcsolatunk általános szerződési feltételeiről, vagy soha nem is olvastuk volna el rendesen. Persze már akkor is munkamániás voltam, amikor megismerkedtünk. Vagy az ő szavaival élve grafomán. Minden ember függő, és minden függő ugyanazt akarja: elmenekülni a valóság elől. Nekem történetesen a munkám a kedvenc drogom.

Ugyanolyan, mégis más, ezt mondom magamnak, valahányszor új forgatókönyvbe kezdek. Az emberek ezt akarják, és miért kellene változtatni a nyerő recept összetevőin? Egy könyv első pár oldalából meg tudom mondani, vajon alkalmas-e a mozivászonra, vagy sem, és ez jó dolog, mert túl sok könyvet kapok elolvasásra. De attól, hogy jó vagyok benne, még nem akarom életem végéig ezt csinálni. Megvannak a saját történeteim. De Hollywoodot nem érdekli az eredetiség, egyszerűen filmmé vagy tévésorozattá akarják alakítani a regényeket, ahogyan a bort vízzé. Más, mégis ugyanaz. De vajon a kapcsolatokra is ugyanez a szabály érvényes? Ha túl soká ugyanazt a karaktert játsszuk el egy házasságban, nem elkerülhetetlen, hogy vagy ráunjunk és feladjuk, vagy váltsunk, mielőtt véget ér?

– Bemegyünk? – zökkent ki a gondolataimból Amelia, és felnéz a harangtoronyra a hátborzongató kápolna tetején.

– Először a hölgyek. – Nem mondhatja, hogy nem vagyok úriember. – Én addig kiveszem a csomagokat a kocsiból – teszem hozzá, mielőtt bemegyünk, szeretném kihasználni a magány utolsó perceit.

Sok energiámba telik, hogy ne bántsak meg embereket: producereket, igazgatókat, színészeket, ügynököket, szerzőket. Az arcvakságot is bedobom a keverékbe, és őszintén állíthatom, világbajnok vagyok az óvatoskodásban. Egyszer tíz percig beszélgettem egy esküvőn egy párral, mire rájöttem, hogy a menyasszonnyal és a vőlegénnyel csevegek. A nő nem viselt hagyományos esküvői ruhát, a férfi pedig akár a násznagyok klónja is lehetett volna.
De megúsztam, mert a munkám része, hogy elbűvöljem az embereket. Egy szerzőt még annál is nehezebb rávenni, hogy bízza rám a regénye forgatókönyvét, mint egy anyát meggyőzni róla, hogy egy idegen felügyeletére bízza az elsőszülöttjét. De jó vagyok benne. Sajnálatos módon úgy tűnik, arról megfeledkeztem, hogy tudom elbűvölni a feleségemet.

Soha nem beszélek az embereknek az arcvakságomról. Először is, mert nem akarom, hogy ez határozzon meg, és amikor valaki megtudja, utána másról sem akar beszélni, csak erről. Nem akarom, hogy sajnáljanak emiatt, és nincs is rá szükségem. Nem szeretem magam csodabogárnak érezni. Úgy tűnik, nem képesek megérteni, számomra normális dolog, hogy nem ismerem fel az arcokat. Ez csak olyan programhiba, amit nem lehet megjavítani. Nem mondom, hogy örülök neki. El tudja képzelni, hogy nem ismeri fel a saját barátait vagy a családját? Vagy hogy nem tudja, milyen a felesége arca? Utálok éttermekben találkozni Ameliával, hátha rossz asztalhoz ülök le. Ha rajtam múlna, mindig együtt indulnánk el. Néha a saját arcomat sem ismerem meg a tükörben. De megtanultam ezzel együtt élni. Mint mindenki, akivel az élet valamilyen szempontból nem bánt kesztyűs kézzel.

Azt hiszem, megtanultam együtt élni egy korántsem tökéletes házassággal is. De így van ezzel mindenki, nem? Nem vagyok kishitű, csak őszinte. Nem erről szól valójában minden sikeres kapcsolat? A kompromisszumokról? Létezik tökéletes házasság?

Szeretem a feleségemet. Csak épp nem hiszem, hogy ugyanúgy szeretjük egymást, mint régen.

– Ez majdnem az összes – mondom, amikor újra csatlakozom hozzá a kápolna lépcsőjén, sokkal több csomaggal felnyergelve, mint amennyire feltehetően szükségünk lesz a néhány nap alatt. Lesújtó pillantást vet a vállamra, mintha kellemetlenül érintené a látvány.

– Az ott a laptoptáskád? – kérdezi, miközben nagyon jól tudja, hogy az.

Nem most jöttem le a falvédőről, így nem magyarázkodom, és nem kérek elnézést. Elképzelem, hogy Amelia olyan képet vág, mintha a Monopolyban kihúztam volna a „Menj a börtönbe” kártyát. Nem valami jó kezdet. Ezen a hétvégén nem lenne szabad írnom, különben fel is út, le is út. Ha a házasságunk Monopoly társasjáték lenne, a feleségem felárat fizettetne velem, valahányszor véletlenül rálépnék valamelyik szállodájára.

– Megígérted, hogy nem dolgozol – mondja azon a csalódott, nyávogó hangon, amit olyan jól ismerek.
A munkámból fizettük ki a házunkat és a nyaralásainkat. Akkor bezzeg nem panaszkodott.

Ha arra gondolok, mi mindenünk van – csinos otthon Londonban, jó élet, pénz a bankban –, akkor mindig ugyanaz jut eszembe: boldognak kellene lennünk. De nehezebb szembenéznünk azzal, amink nincs. A korunkbeli barátaink az idős szüleik vagy kisgyerekeik miatt aggódnak, de mi csak kettecskén vagyunk egymásnak. Nincsenek szüleink, testvéreink, gyerekeink, csak mi magunk. Mindig is közös volt bennünk a szerető családtagok hiánya. Még egész kicsi voltam, amikor az apám elment, nem is emlékszem rá, és iskolába jártam, amikor meghalt az anyám. A feleségem gyermekkora is Twist Olivér sorsára hajazott, árvaságra jutott, még mielőtt megszületett volna.

Bob megment minket önmagunktól, újra a kápolna ajtajára morog. Fura, mert soha nem viselkedik így, én viszont hálás vagyok a zavarásért. Nehéz elhinni, hogy valaha aprócska kölyökkutya volt, akit cipősdobozba raktak, és kidobtak. Azóta ő lett a legnagyobb fekete labrador, akit valaha láttam. Manapság egy ősz pamacs van az állán, és sokkal lassabban jár, mint régen, de háromtagú családunkban a kutya az egyetlen, aki képes a feltétel nélküli szeretetre. Biztos vagyok benne, hogy mindenki azt hiszi, úgy bánunk vele, mint egy gyerekpótlékkal, csak udvariasságból nem mondják ki. Mindig azt mondtam, nem bánom, hogy nincs saját gyerekünk. Más jövőt jelöl ki magának, aki nem válik szülővé. Különben is, mi értelme olyasmit akarni, amit nem kaphatsz meg. Ehhez már késő.

Általában nem érzem magam negyvennek. Néha nem értem, hová tűntek az évek, és mikor lettem fiúból férfi. Talán ahhoz van köze, hogy imádom a munkámat.
A munkámtól fiatalnak érzem magam, de a feleségemtől öregnek. A házassági tanácsadó Amelia ötlete volt, az utazás pedig a kettejüké. Az állítólagos szakember, „Szólítson Pamelának” úgy vélte, egy távol töltött hétvége helyrehoz minket. Talán azt hiszi, minden otthon együtt töltött este és hétvége érvénytelen. Valóságos uzsora árat számít fel a heti látogatásainkért, amelynek során az életünk legintimebb részleteit megosztjuk egy vadidegennel. A pénz miatt, és még számos egyéb okból rendszeresen Pamnek vagy Pammynek szólítom. „Szólítson Pamelának” ezt nem szereti, én viszont őt nem kedvelem túlzottan, és ez segít elsimítani a dolgokat. A feleségem nem akarja, hogy bárki tudomást szerezzen a problémáinkról, de gyanítom, páran azért észrevették. A legtöbb ember akkor is látja a gyülekező sötét felhőket, ha nem beszél róla.

„Tényleg képes megmenteni egy házasságot egy hétvégi kiruccanás?” Ezt kérdezte Amelia, amikor „Szólítson Pamelának” felvetette az ötletet. Én nem hiszem. Ezért kitaláltam a saját tervemet már jóval azelőtt, hogy beleegyeztem volna az ötletbe. De most itt vagyunk… megmásszuk a kápolna lépcsőjét… és én nem tudom, képes vagyok-e végigcsinálni.

– Biztos, hogy ezt akarod? – kérdem az ajtóban megtorpanva.

– Igen. Miért? – válaszolja a feleségem, mintha nem is hallaná a kutya morgását és a szél süvítését.

– Nem is tudom. Rossz érzésem van.

– Ez nem az egyik kedvenc íród horrorsztorija, Adam. Ez a való élet. Lehet, hogy a szél nyitotta ki az ajtót.

Azt mondja, amit szeretne, de az ajtó nem egyszerűen csukva volt. Kulcsra volt zárva, és ezt mind a ketten tudjuk.

A flancos népek által cipőteremként emlegetett előszobában találjuk magunkat, és leteszem a csomagjainkat. A lábam körül tócsát alkot az olvadó hó. A járókő meglehetősen réginek tűnik, a fal mellett végigfutó beépített szekrény rusztikus faüregeket tartalmaz a bakancsok tárolására. A kabátok számára is rendelkezésre áll egy sor akasztó, és mind üres. Nem vesszük le hóval borított cipőnket, sem a kabátot. Részben mert idebent ugyanolyan hideg van, mint odakint, részben talán azért, mert még nem biztos, hogy maradunk.

Az egyik falat a tenyeremnél nem nagyobb, apró tükrök borítják. Szokatlan alakúak és méretűek bonyolult fémkeretben, találomra egyszerű madzaggal a rozsdás szögekre akasztották őket. Az arcunk úgy ötven példányban néz vissza ránk. Mintha összegyűjtötték volna valamennyi változatot, amivel megpróbáltuk működtetni ezt a házasságot, hogy lássuk, mivé váltunk. A lelkem mélyén örülök, amiért nem ismerem fel az arcokat. Nem vagyok benne biztos, hogy örülnék annak, amit látok.

Nem ez a berendezés egyetlen érdekessége. A legtávolabbi, meszelt falon két szarvasbika agancsos trófeája látható, és a szemgödrökből, amelyekben valaha a szemek voltak, négy fehér madártoll áll ki. Kicsit fura, de a feleségem közelebbről is szemügyre veszi, és elragadtatással nézegeti, mint valami galériában. A sarokban terpeszkedő régi templomi pad magára vonja a figyelmemet. Az antik darabot belepte a por, mintha hosszú ideje nem járt volna itt senki. Az első benyomásom nem valami kedvező.

Emlékszem, eleinte milyen jól kijöttünk Ameliával. Akkoriban összeillettünk – ugyanazokat az ételeket és könyveket szerettük, és a szex eget rengető volt. Minden gyönyörű volt benne, amit láttam, és az is, amit nem. Rengeteg közös volt bennünk, és ugyanazt akartuk az élettől. Legalábbis én azt hittem. Manapság olyan, mintha ő mást akarna. Mert nem én változtam meg.

– Nem kell a porba rajzolnod a véleményedet – közli Amelia. A kis, gyerekes mosolygó arcra nézek a padon, amiről beszél. Korábban észre sem vettem.

Nem én rajzoltam.

Mielőtt védekezhetnénk, becsapódik mögöttünk a hatalmas faajtó.

Mindketten megpördülünk, de senki sincs idebent rajtunk kívül. Mintha az egész épület megremegne, a falon kicsit hintáznak az apró tükrök a rozsdás szögeken, és a kutya felnyüszít. Amelia rám néz, a szeme tágra nyílik, az ajka tökéletes O betűt formáz. Próbálok racionális magyarázattal szolgálni, ahogyan mindig.

– Azt gondoltad, hogy talán a szél nyitotta ki az ajtót… talán most meg befújta – mondom, és ő lelkesen bólogat.

A nő, akit több mint tíz éve vettem feleségül, ezt semmiképp nem hitte volna el. De mostanában a feleségem csak azt hallja meg, amit hallani akar, és azt veszi észre, amit látni akar.

KŐ

Az év szava: limerencia, avagy rögeszmés szerelem, főnév.

Akaratlan elmeállapot, amelyet a másik személy iránt érzett romantikus vonzódás okoz, azzal az elsöprő, túlzó vággyal kombinálva, hogy az illető érzései viszonzást nyerjenek.

2007. október

Kedves Adam!

Első találkozásunkkor azonnal éreztem.

Nem tudtam biztosan, hogy mi ez, de tudtam, hogy te is érzed.

A megismerkedésünk egy nézeteltéréssel kezdődött az Electric filmszínházban. Mind a ketten egyedül mentünk moziba, de én tévedésből a helyedre ültem. Beszédbe elegyedtünk, és a film végén együtt távoztunk. Mindenki azt hitte, megbolondultunk, és hogy
a fergeteges románc nem tart soká, de engem mindig hatalmas elégedettséggel töltött el, ha bebizonyítottam, hogy mások tévednek. Akárcsak téged. Ez is közös bennünk. Bevallom, nem gondoltam összeköltözésre. Sokkal nehezebb elrejteni a sötét oldalunkat az igazi énünket, ha együtt élünk valakivel, és te sikeresebben eltitkoltál mindent, amikor még csak találkozgattunk. Sztori utcára kereszteltem át a hallt, mert kéziratok és könyvek billegő halma szegélyezte, amit kerülgetnünk kellett, ha át akartunk menni. Tudtam, hogy az életed nagy részét kiteszi az olvasás és az írás, de most, hogy együtt lakunk, talán találunk valami nagyobbat egy Notting Hill-i alagsori stúdiólakásnál. Ettől függetlenül nagyon boldog vagyok. Megszoktam, hogy másodhegedűs legyek a zenekarban, és elfogadom, hogy mindig is hárman leszünk ebben a kapcsolatban, te, én és az írás. Emlékszel? Én voltam az első nagy veszekedésünk oka. Tudnom kellett volna, hogy ne kutakodjak az íróasztalod fiókjában, de csak gyufát kerestem. Ekkor találtam meg a Kő, papír, olló kéziratát, amelynek az első oldalán ott állt a neved Times New Roman betűtípussal gondosan gépelve. Egyedül voltam a lakásban egy üveg jó borral, így aznap este elolvastam az egészet. Amikor hazajöttél, olyan képet vágtál, mintha legalábbis a naplódat olvastam volna el.

Azt hiszem, most már értem. Az a kézirat nem csupán egy kiadatlan történet volt, hanem olyan volt, mint egy elhagyott gyerek. A Kő, papír, olló volt az első forgatókönyved, de soha nem lett belőle film. Három producerrel, két filmrendezővel és egy A listás színésszel működtél együtt. Egyik vázlatot írtad a másik után sok éven át, de soha nem lépett túl a fejlesztésen. Nyugtalanító lehet, hogy a kedvenc történetedről megfeledkeztek, és
a fiókban maradt, de én biztos vagyok benne, hogy ez nem lesz örökké így. Én lettem az első olvasód – amire rettenetesen büszke vagyok –, és az írásaid egyre jobbak.

Tudom, hogy szívesebben látnád filmen a saját történetedet, de egyelőre a másokét dolgozod át. Még nem sikerült hozzászoknom, hogy ennyi időt töltesz a regényeik elolvasásával, csak mert valahol valaki úgy gondolta, hogy működni fog a mozivásznon. Viszont láttalak úgy eltűnni egy könyvben, ahogy a nyúl tűnik el a bűvész kalapjában, és megtanultam elfogadni, hogy néha egy kicsit egocentrikus vagy napokig nem kerülsz elő újra.

Szerencsére a könyvek szeretete is közös bennünk, bár azt hiszem, kimondhatom, hogy különbözik az ízlésünk. Te a horrortörténeteket, thrillereket és krimiket kedveled, de ezeket nem nekem találták ki. Mindig azt gondoltam, nagyon súlyos gond lehet az olyanokkal, akik sötét és csavaros kitalált történetekkel állnak elő. De megpróbáltam megérteni a munkádat, noha néha rosszulesik, amikor inkább a fantázia világában töltöd az idődet ahelyett, hogy itt lennél velem a való világban.

Azt hiszem, ezért zaklatott fel annyira, amikor azt mondtad, nem lehet kutyánk. Én a megismerkedésünk óta támogattalak téged és a karrieredet, de néha aggaszt, hogy a jövőnk csak rólad szól. Tudom, a Battersea Kutyamenhelyen nem olyan pompás a munka, mint a forgatókönyvírás, de én szeretek ott dolgozni, és boldoggá tesz. Racionális okokat soroltál fel, hogy miért nem lehet kutyánk (te mindig racionális vagy). A lakásunk nevetségesen kicsi, és mind a ketten sokat dolgozunk, de én mindig elmondtam, hogy bevihetem magammal a kutyát a munkahelyemre. Elvégre te meg hazahozod a munkádat.

Mindennap elhagyott ebeket látok, de ő más volt. Amint megpillantottam a gyönyörű, tömött, fekete bundáját tudtam, hogy ő az. Miféle szörnyeteg képes egy pici labradort cipősdobozba rakni, kihajítani, és faképnél hagyni, hogy ott pusztuljon el? Az állatdoki szerint legfeljebb hathetes lehetett, és én mindent felemésztő haragot éreztem. Tudom, milyen, amikor elhagy valaki, akinek szeretnie kellene. Semmi sem rosszabb ennél.

Másnap haza akartam hozni a kutyakölyköt, de te nemet mondtál, és a megismerkedésünk óta először összetörted a szívemet. Azt hittem, van még időm, hogy meggyőzzelek, de másnap délután a Battersea egyik recepciósa bejött az irodámba, és közölte, hogy valaki örökbe akarja fogadni a kutyát. Az én dolgom, hogy ellenőrizzem a leendő kutyatulajdonosokat, így amikor végigmentem a folyosón, hogy találkozzam velük, titokban az alkalmatlanságukban reménykedtem. Senkit sem adunk olyan otthonba, ahol a megítélésem szerint nem szeretnék igazán.

Beléptem a váróterembe, és azonnal megláttam a kiskutyát. Egyedül volt, a hideg kőpadló közepén ült. Olyan volt, mint egy apró paca. Aztán észrevettem rajta a kis piros nyakörvet egy ezüst, kutyacsont alakú névtáblával. Nem volt semmi értelme. Még nem is találkoztam a leendő gazdikkal, úgyhogy felelőtlenség volt úgy tenni, mintha a kutyus már az övék lenne. Fellapátoltam a földről, hogy közelebbről szemügyre vegyem a feliratot a csillogó fémen: HOZZÁM JÖSSZ FELESÉGÜL?

Majdnem elejtettem a kiskutyát.

Nem tudom, milyen arcot vágtam, amikor kiléptél az ajtó mögül. Elsírtam magam. Emlékszem, a kollégáim fele a megfigyelőablakon keresztül kukucskált. Az ő tekintetük is párás volt, az arcukon fülig érő mosoly ült. Engem kivéve mindenki tudta, mi készül! Ki gondolta volna, hogy ilyen jól tudsz titkot tartani?

Bocs, hogy nem mondtam azonnal igent. Azt hiszem, amikor fél térdre ereszkedtél, sokkot kaptam. Megláttam a zafírköves eljegyzési gyűrűt – tudtam, hogy valaha anyukádé volt –, és felülkerekedtek rajtam az érzelmek, amelyeket nem tudtam eltitkolni. Ráadásul mindenki minket nézett, és én teljesen megsemmisültem.

– Azt hiszem, az élet fontos döntéseit kő, papír, olló játékkal a legjobb meghozni – ugrattalak, mert ugyanúgy hiszek az írásodban, mint a kapcsolatunkban, és nem hiszem, hogy valaha lemondanánk valamelyikről.

– Szóval, csak hogy tisztázzuk, ha veszítek, akkor az egy igen?

Bólintottam, és beállítottam az ujjaimat.

Az én ollóm elvágta a te papírodat, mint mindig, amikor ezt játsszuk, úgyhogy valójában nem bíztam a véletlenre. Valahányszor nyerek valamiben, te mindig azt hiszed, hogy hagytál nyerni.

A kapcsolatunk első pár hónapjában azzal ugrattalak, hogy túl sok hosszú szót használsz, te pedig gúnyolódtál, amiért nem ismerem a jelentésüket.

– Nem tudom, vajon ez szerelem, vagy limerencia – mondtad az első csókunk után. Amikor hazaértem, meg kellett néznem a jelentését. Néha fura dolgokkal rukkoltál elő, és a szóhasználatunk különbözősége miatt lefekvés előtt bevezettük „a nap szava” hagyományát. A tiéd gyakran jobb volt, mint az enyém, mert néha én is hagytalak nyerni téged. Lehet, hogy be kellene vezetnünk az év szavát? Idén a „limerencia” lehetne az, mert ezzel kapcsolatban még mindig elfogult vagyok.

Tudom, hogy fontosnak tartod a szavakat – a választott karrieredre való tekintettel ez érthető is –, de én épp nemrég jöttem rá, hogy a szavak csupán szavak, egy sorozat betű megfelelő sorba rendezve, valószínűleg az anyanyelvünkön. Mostanában az emberek elővigyázatlanul bánnak velük. Csak úgy odahajigálják őket egy szövegbe vagy hozzászólásba, leírják, úgy tesznek, mintha elolvasnák, kifacsarják, félreértelmezik, hazugságra használják őket, elhallgatnak velük és róluk. Ellopják, elárulják. A legrosszabb, hogy elfelejtik őket. A szavak csak akkor értékesek, ha emlékszünk a jelentésük által keltett érzésekre. Nem fogjuk elfelejteni, ugye? Szeretném azt gondolni, hogy ami köztünk van, az több a szavaknál.

Örülök, hogy megtaláltam az íróasztalfiókban az eldugott, titkolt forgatókönyvet, és megértem, miért jelent többet a számodra az összes többi írásodnál. A Kő, papír, olló elolvasásával mintha bepillantottam volna a lelkedbe, egy olyan részedbe, amelynek a felfedésére még nem álltál készen, de nem kellene eltitkolnunk semmit egymás elől.
A sötét, furfangos történet egy férfiról szól, aki a házassági évfordulójukon még a nő halála után is minden évben levelet ír a feleségének, arra inspirált, hogy én is leveleket írjak. Neked. Egyszer egy évben. Nem tudom, vajon megmutatom-e majd neked, de talán egy nap a gyerekeink elolvashatják, hogyan írtuk a saját szerelmi történetünket, és éltünk, míg meg nem haltunk.

Csókol, leendő feleséged

ADAM

Én csaptam be a kápolna ajtaját. Nem akartam ennyire bevágni, és nem hittem volna, hogy ekkorát csattan. Nem tudom, miért nem vallottam be, ahelyett hogy a szelet okoltam. Talán belefáradtam, hogy a feleségem ötpercenként lehord.

Az előszobából a miniatűr tükrökkel teleaggatott fal közepén nyílik egy másik ajtó. Bob ezt kezdi el kaparni, és összekarcolja a fát. A korábbi morgásán kívül ez is olyasmi, amit még soha nem csinált.

Rövid tétovázás után elfordítom a kilincset, és az ajtó egy hosszú, sötét folyosóra nyílik. A lépteink koppanása a kőpadlón mintha visszhangzana a fehér falakon, miközben mindhárman a következő ajtó felé tartunk a távolban. Amikor belépünk, koromsötét fogad. Kitapogatom a villanykapcsolót, és látom, hogy egy teljesen átlagos kinézetű konyhában vagyunk. Hatalmas, mégis otthonos és barátságos. Ha nem látnám a boltíves mennyezetet, a szabadon álló gerendákat, a festett ólomüveg ablakokat, nem jönnék rá, hogy egy kápolna része.

Drágának tűnő konyhaszekrények vesznek körül egy hatalmas, krémszínű AGA tűzhelyet, amely központi helyet foglal el. Tömör faasztal áll a helyiség közepén, körülötte felújított templomi padok. Ilyen konyhát magazinokban lát az ember, kivéve a minden felületet beborító vastag porréteget.

Megakad valamin a szemem. Közelebb lépek, és nekünk címzett gépelt üzenetet találok az asztalon.

Kedves Amelia, Adam és Bob!

Kérlek, érezzétek magatokat otthon.

Előkészítettem nektek az emeleti hálószobát. Találtok ételt a mélyhűtőben, bort a sírkamrában, és ha szükségetek lenne rá, tűzifát odakint a fáskamrában.

Kellemes itt-tartózkodást kívánunk!

– Most legalább tudjuk, hogy jó helyen járunk – állapítja meg Amelia, és a jegygyűrűjét forgatja az ujján. Mindig ezt csinálja, ha ideges. Ez is egy olyan apró szokás, amit valaha megnyerőnek találtam.

– Mi az a többes szám az üzenetben? – kérdezem.

– Tessék?

– Kellemes itt-tartózkodást kívánunk. Azt mondtad, tombolán nyerted az utat, de kié ez a hely?

– Nem tudom… kaptam egy e-mailt, amely arról értesített, hogy nyertem.

– Kitől?

Amelia vállat von.

– A házvezetőtől. Elküldte az útirányt és egy képet a kápolnáról a Blackwater-tóval a háttérben. Csodásnak tűnt. Alig várom, hogy nappali fénynél is láthasd.

– Rendben, de hogy hívták a nőt?

Újabb vállrándítás.

– Nem tudom. Miből gondolod, hogy nő? A férfiak is képesek takarítani, még ha te nem csinálsz is ilyesmit.

Nem veszek tudomást a célzásról. Már megtanultam, hogy ilyenkor ez a legjobb, de még a feleségem sem tagadhatja, hogy van valami nagyon különös ebben az egészben.

– Most már itt vagyunk. – A nyakam köré fonja a karját. Kicsit kellemetlen az ölelése, mivel kijöttünk a gyakorlatból. – Próbáljuk meg kihasználni a helyzetet. Csak pár éjszakáról van szó, és ez is vicces történet lesz, amit utólag elmesélhetünk a barátainknak.

Én nem látom az arckifejezéseket, de a feleségem igen, ezért próbálok semleges képet vágni, ellenállok a kísértésnek, és nem mutatok rá, hogy nemigen vannak barátaink. Legalábbis olyanok, akikkel együtt találkoznánk.
A társaságunk köre kissé szögletes. Neki is megvan az élete, és nekem is az enyém.

Felderítjük a földszint további részét, amely alapvetően két hatalmas teremből áll, a konyhából és egy méretes társalgóból, amely inkább könyvtárra hasonlít. A padlótól a mennyezetig méretre készült könyvespolcok sorakoznak a falak mentén – kivéve az időnkénti színes ólomüveg ablakokat –, és minden polc zsúfolásig van könyvekkel. Méret és szín szerint gondosan elrendezték őket, valószínűleg olyasvalaki csinálta, akinek túl sok az ideje.

Egyik oldalon egy tekervényesen kialakított, spirális csigalépcső uralja a teret. A másik oldalon hatalmas kőkandalló, amelyet elfeketítettek az évek és a korom, és szó szerint elférnék benne. A rostélyra odakészítették a papírt, a gyújtóst és a tűzifát, mellette egy doboz gyufa hever. Nyomban begyújtok, mert a hely jéghideg, és mi is átfagytunk. Amelia kiveszi a gyufát a kezemből, meggyújtja a templomi gyertyákat a gótikusnak tűnő kandallópárkányon, és még néhány viharlámpást a szoba különböző pontjain. Máris kényelmesebben érzem magam.

Az egyenetlen kőpadlót – ugyanilyen lehetett, amikor az épület még kápolnaként szolgált – elnyűtt szőnyegek borítják, és a kandalló két oldalán álló skót kockás kanapé is igen viseltes. Az ülésen és a díszpárnákon horpadás látható, mintha az érkezésünk előtti pillanatokban ült volna ott valaki.

Épp kezdem elengedni magam, amikor baljós kopogtatást és kaparászást hallok az egyik ablak felől. Bob csahol, és sebesen kalapál a szívem, amikor látom az ablaknak ütődő, csontvázkézre hasonlító valamit. De csak egy faág. Csupasz, csontszerű ágak, amelyeket a kinti vihar fúj neki az épületnek.

– Miért nem raksz fel valami zenét? Talán elnyomja a vihar zúgását – javasolja Amelia, én pedig engedelmesen megkeresem a csomagot, amibe a hordozható hangfalat tettem. Az én telefonomon sokkal jobb zenei válogatás van, mint az övén, de eszembe jut, hogy nem találtam a kocsiban. A feleségemre meredek. Vajon ez valamiféle teszt?

– Nincs itt a mobilom – válaszolom, és azt kívánom, bárcsak látnám az arckifejezését.

Még vele sem szeretek az arcvakságról beszélgetni. Általában nem mi választjuk meg azokat a tulajdonságainkat, amelyek korlátoznak bennünket, de néha, amikor valakinek az arcára nézek, a vonásai örvényleni kezdenek, mint egy Van Gogh-képen.