A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Maddison Michaels, The Devilish Duke, 2018

Fordította FARKAS MELINDA

Copyright © 2018 by Maddison Fitzsimmons

All rights reserved, including the right to reproduce,
distribute, or transmit in any form or by any means.
For information regarding subsidiary rights, please contact the Publisher.

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Balázs Piroska

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-33-7

Az én legcsodásabb férjemnek, Darrennek.

Köszönöm, hogy mindig hiszel bennem, és hogy te vagy a legerősebb támaszom. A megrendíthetetlen hited és szerelmed számomra a minden, igazi áldás, hogy az életem része vagy.

Szeretlek, én Boo-m! Örökkön örökké.

Az én drága lányomnak, Charlotte-nak.

Köszönöm, kincsem, azt a türelmet és szeretetet, amit tőled kaptam, mialatt anyu „tanult”.

Egy igazi csoda vagy. Mindennél jobban szeretlek, kismackóm!

És végül az én fenomenális anyámnak, Molly Staxey-nek, és testvéremnek, Jordhana Coopernek.

Olyan hihetetlen nők vagytok! Köszönöm a támogatást, a bátorítást és azt, hogy hisztek bennem! Mindkettőtöket szeretlek! Végtelenül hálás vagyok azért, hogy ti vagytok a családom.

Első fejezet

London, 1855

Az este egy kimondott rémálommá vált.

Lady Sophie Wolcott végigsétált a gázlámpákkal megvilágított úton Huntington herceg fejedelmi házának kertje mellett. A közeli bálteremből kiszivárgó lágy dallamok folyamatosan arra emlékeztették, hogy az este egészen máshogy alakult, mint várta.

Ahelyett, hogy álmai férfijával táncolt volna, kénytelen volt kémkedni utána. Mi mást tehetett volna azok után, hogy a férfi eltűnt a könyvtárban egy másik nővel?

A könyvtárban, ami a második emeleten volt. Márpedig ez problémás lehet.

Tudomást sem véve arról, hogy az új báliruhája az út menti gallyakba akad, Sophie egy öreg tölgyfához sietett, pont a könyvtár ablaka alatt. Megteszi.

Döntött. Átmászott a fatörzs melletti kőpadon, majd mindkét irányba elnézett. Sehol senki. Szerencsére a legtöbb vendéget lefoglalja Huntington hercegének fényűző eseménye – legalábbis azért imádkozott, hogy így legyen.

Mielőtt eltántoríthatta volna tervének megannyi elképzelhető borzalmas kimenetele, gyorsan felkapta a szoknyáját, kioldotta az abroncsszoknyáját és hagyta, hogy a földre hulljon. Berúgta a pad alá, majd az alsószoknyákat és a ruhája lelógó részeit a kezébe fogta.

Fellépett a padra, szabad kezével elkapta a feje fölötti faágat. Lábfejét a fa törzsének apró üregébe fúrta, majd addig lengette magát, amíg biztonsággal nem ült az ág tetején. Szerencsére még nem felejtette el a fára mászás csínját-bínját, bár kislány korában báliruha helyett kötényben egyértelműen könnyebb volt, mint most.

Körbenézett a kertben. Még mindig üres. Persze, senki sem lepődött volna meg, ha ott találja őt egy fa tetején, hiszen mindenki kissé különcnek tartotta, de nem szívesen adott volna lovat a rosszmájú pletykálkodók alá, ha nem muszáj.

– Menni fog, Sophie – motyogta magának, tekintetét erőszakkal előre, és nem az alatta lévő bokrok felé irányítva. – Nem olyan magas.

Természetesen érzékelte a szavaiból kicsengő bizonytalanságot, de eltökélt volt, nem tántoríthatta el semmi. Ráfeküdt a faágra, és óvatosan megindult a szemközti ablak felé, míg be nem látott az üvegen.

Elsimított pár kósza, aranyló tincset a homlokából, és benézett a szobába, ahol Richard, Abelard grófja állt a kandalló közelében. Világosbarna haj, élénk, zöld szempár. Milyen jóképű férfi! Sophie-ra mindig is olyan hatást gyakorolt, mintha egy földre szállt angyal lenne.

Egy angyal, akit neki rendelt az ég.

Halkan felsóhajtott. A gróf mindig is nagyon kedves volt hozzá. Már az anyja temetésén, sok-sok évvel ezelőtt, nyolcéves korában tudta, hogy ő lenne a tökéletes férj. Szerette a könyveket, mindig érdeklődött az árvaházban végzett jótékonysági munkája iránt, figyelmesen hallgatta, amikor beszélt hozzá… és azok a szemek!

Már csak az volt hátra, hogy a grófot is meggyőzze erről, ami elég nehéz feladatnak bizonyult, hiszen az elmúlt tizenöt évben a gróf mindig úgy tekintett rá, mint a kishúga legjobb barátnőjére.

Amikor meglátta Miss Grace Daviest is, Sophie elkomorodott. A nőt, akiről az összes vén pletykafészek azt mondogatta, hogy elrabolta a gróf szívét. Biztosan tévedtek. A gróf nagyon érzékeny férfi, kizárt, hogy egy ilyen felszínes nő behálózhassa. Hogy miért? Sophie egyetlenegyszer beszélgetett Miss Davies-szel, aki egész végig az új retiküljéről és arról csacsogott, hogy az összes agglegény az ő kegyeit lesi.

Sophie keményebben markolta meg az ágat, hogy enyhén előrehajolhasson. A gróf pont akkor térdelt le, és vett elő egy apró dobozt a zsebéből. Ugye nem akarja megkérni a kezét? Nem. Az nem lehet, hogy a sors ennyire kegyetlen!

De mégis.

Sophie döbbent rémületében felszisszent, miközben Richard felhúzta a gyűrűt a nő ujjára, majd felállt, és lágyan megcsókolta.

Ez fájt. Eléggé.

Nem tudta nem végignézni, ahogy gyengéden eltávolodnak egymástól, majd összemosolyognak és elhagyják a szobát. Az ajtó bezárult mögöttük, Sophie pedig érezte, ahogy az álmai örökre hamuvá válnak.

Arcát a faághoz nyomta, és rettenetesen sajnálta magát. Talán most már be is vonulhatna egy zárdába. Bár a hajnali kelés és az istenfélő engedelmesség nem tartozott a vágyálmai közé.

Nem. Az lesz a legjobb, ha elkötelezett tanító marad, segít az árvaház gyerekeinek olvasni, írni tanulni, ahogy az anyja tette előtte. Végül is az volt a legfontosabb, hogy életben tartsa anyja vízióját a Grey Street Árvaházról, ez az, amire koncentrálnia kell. Ha nem mehet hozzá a szíve választottjához, akit már gyermekkora óta szeret, inkább nem megy hozzá senkihez.

Egy férfi és nő nevetését hozta el hozzá az esti szellő, ez kizökkentette a gondolataiból. Elfordította a fejét, belebámult a sötétségbe, de a gázlámpák olyan halványan világították be a kert menti utat, hogy csak árnyakat látott a távolban. Felé tartó, egyre közeledő árnyakat.

Sóhajtott egyet. A sors nyilván jól szórakozott a kontójára. Ott ült a fán, a régóta szeretett férfi egy másik nőt kért meg, ráadásul egy pár úgy döntött, a kertben fog incselkedni, mielőtt lemászhatna.

Kapaszkodott a kesztyűjén keresztül is durván érdes faágba, és remélte, hogy talán megfordul a szerencséje, és továbbsétálnak anélkül, hogy észrevennék őt.

A férfi és a nő a sötétben duruzsolva közeledett. Sophie visszatartotta a lélegzetét, képtelen volt elhinni, hogy pont az ő fája melletti kőpadra telepednek le. A közeli lámpa fénykörében most már sokkal jobban látta őket. Azért imádkozott, hogy ne vegyék észre.

Mi jöhet még ezután?

A nő ahelyett, hogy az úriember mellé ült volna, az ölébe csusszant.

Sophie-nak leesett az álla. Ez egyáltalán nem illendő viselkedés.

Csak pislogott, amikor a férfi szája beterítette a nőét. Még sosem látott ennyire érzéki csókot. Szöges ellentéte volt ez annak a szemérmes érintésnek, amivel az imént Richard ajándékozta meg Miss Daviest.

Sophie kezdte kényelmetlenül érezni magát, a testét elöntő ismeretlen forróság nagyon megzavarta.

– Devlin – búgta a nő. – Sietnünk kell, mielőtt a férjem észreveszi, hogy eltűntem.

Sophie önkéntelenül felhördült meglepettségében, de azonnal vissza is fojtotta a lélegzetét abban bízva, hogy nem árulta el magát. Devlin, mármint Huntington hercege? Egy házas nővel az ölében? Hát nincs benne egy szemernyi erkölcsösség sem?

Tehát a pletykák, miszerint egy igazi kéjsóvár, igazak. Nem csoda, hogy mindenki gyalázatos hercegnek nevezi, ha efféle gyanús ügyekbe keveredik.

Sophie félretette morális felindultságát, hiszen csak csodálni tudta, ahogy a fény megvilágította a herceg arcélét és a telt, nyilvánvalóan szakavatott ajkát. Kissé félrebillentette a nyakát, hogy jobban lásson.

Megcsusszant.

Teljes erővel kapaszkodott az ágba, de a szaténkesztyű ellene dolgozott, és emiatt kezdett veszélyesen oldalra dőlni.

– Jesszus! – kiáltott fel épp azelőtt, hogy a gravitáció úrrá lett volna rajta, és lezuhant volna az ágról.

– Mi a pokol… – hördült fel a herceg, miközben Sophie a bokrok közé pottyant.

Ott feküdt, túlságosan szédelegve ahhoz, hogy szégyenkezzen. Feje hátrahanyatlott, háta ívben megfeszült egy láthatóan kényelmetlen azáleán, majd lassan pislogott egyet. Valaki megindult a térdig érő növényzetben. Összekaparta magát a kábulatból és a zaj felé fordult. Egy pár fekete csizma, egy tökéletesen szabott nadrág takarta el a hosszú, izmos lábakat.

Naná, hogy a lábai is tökéletesek…

– Megsérült? – kérdezte a herceg leguggolva.

Megfontolva a kérdést, Sophie igyekezett unott arcot vágni, mintha a hölgyek rendszeresen potyognának le a fákról.

Nem érezte úgy, hogy bármije is eltört volna.

– Nem, csak megszédültem, azt hiszem… – azzal egy kissé méltóságteljesebb pózba fordult, megdörzsölte a halántékát, és ráébredt, hogy a tekintetét rabul ejtette a legkomiszabb, legcsinosabb férfi, akit valaha látott.

Ebből a szögből már semmilyen árnyék nem fedte az arcát. Csillogó, fehér fogsora bűnös kontrasztban van bronz bőrével, az állát borító polgárpukkasztó, sötét borostája pimaszul vészjósló.

És ahogy módszeresen végigmérte, Sophie rögtön tudta, hogy a herceg bőven kiérdemelte a közismert kéjsóvár bélyeget.

– Nem csoda. Mégis mi az ördögöt csinált azon a fán?

– Ez elég egyértelmű – rikoltott a nő most már az ágyás mellől, pár kósza, égő vörös, a kontyából kiszabadult tincs az arca körül táncolt. – A férjem parancsára kémkedett utánunk, nem is kérdés.

– Felicity, elég a drámából.

– Hidd el, minket figyelt! – tartott ki véleménye mellett a nő.

– Nem igaz – próbált felülni Sophie, és átgurult az azálea melletti zöld növényekre, valamivel kecsesebb pozícióba.

– Dehogynem – folytatta Felicity, közben úgy kerülgette Sophie-t, mint egy támadásra kész macska. – Nem lennék meglepve…

– Elég! – parancsolt rá a herceg ellentmondást nem tűrő hangon, majd újra Sophie felé fordult. – Maradjon nyugton, megnézem, nem tört-e el valamije.

– Nem! Az nem lenne illendő! – rúgta el a herceg kezét a bokájától. – Egyébként is, jól vagyok – tolta fel magát, de a mozdulattól éles fájdalom hasított a derekába és összerezzent.

– Talán most már nyugton marad? – kérdezte a herceg, kezét Sophie vállára rakva, hogy egy helyben tartsa. – Lehet, hogy nem illendő, de szükséges. Ígérem, nem okozok fájdalmat. Rendben?

A Sophie tekintetét rabul ejtő, nevetségesen kék szempárból őszinteség sugárzott, ezért lassan bólintott.

– Az isten szerelmére, Devlin! – csattant fel Felicity. – Azt mondja, jól van! Mennünk kell, mielőtt észrevesznek! – Azzal felkapta rubinvörös ruhájának szoknyáját, ami bár válltól bokáig takarta, mégis komoly pletyka tárgyát képezte.

– Egyszer az életben ne legyél már ennyire szívtelen, Felicity! – figyelmeztette a herceg, miközben gyorsan végigtapogatta Sophie mélykék ruháját, hátha talál valamiféle lábsérülést.

Sophie mélyen, legbelül tudta, hogy ellökhetné a kezét, de tétlenül ült egy helyben, megbabonázva a férfi érintésétől és a hallottaktól.

Felicity csípőre vágta a kezét.

– Te merészelsz szívtelennek nevezni? Hogy beszélhetsz…

– Ha nem akarsz segíteni – szakította félbe Devlin –, menj.

Felicity felpaprikázódott.

– Nos, ha úgy gondolod, hogy lesz még lehetőséged nálam, hát nagyon tévedsz! – azzal a bálterem irányába fordult.

– Ez kétségkívül katasztrófa, Felicity – váltott gyilkos, halk tónusra a herceg. – Erről a ma esti incidensről nem beszélhetsz senkivel, különben értesítenem kell a férjed embereit. Érthető voltam?

Felicity lassan szembefordult a gróffal, arca mintha még fakóbbá vált volna.

– Biztosíthatlak, bármekkora gazember is vagy, méltóságon aluli volna számomra akár rólunk, akár egy fáról lepottyanó, idióta lányról pletykálni.

Sophie már majdnem mondott valamit, de inkább csendben maradt. Végül is a viselkedésére valóban helytálló kifejezést használt a nő. Mégis mire gondolt? Igazából ez volt a probléma. Egyáltalán nem gondolkodott. A szíve vezette tévútra. De ennek vége.

– Helyes. Maradjon is így! – mondta végül Huntington.

Felicity tekintete rosszindulatú szikrákat szórt, majd sarkon fordult, és elindult a kert menti ösvényen.

– Ne is foglalkozzon vele! – nyugtatta meg Sophie-t a herceg, és tovább vizsgálta a lábát. – Nem fog szembeszállni velem.

A herceg érintésétől kissé megremegett Sophie, de mindent megtett, hogy elhessegesse az érzést.

– Nem aggódom túl – motyogta. – A jövőre vonatkozó terveim már úgyis füstbe mentek. De talán a nagynénémet érzékenyen érintené. Ha rájönne, biztos vagyok benne, hogy állandósulna a hisztériája. Na, akkor tényleg rémálommá válna az életem.

Huntington mintha nem is hallotta volna Sophie sopánkodását.

– Hogy hívják?

Sophie sóhajtott. Úgy gondolta, válaszolnia kell.

– Lady Sophie Wolcott, kegyelmes úr.

– Á! Lady Sophie. Úgy tűnik, ön pontosan tudja, ki vagyok. Akkor talán szólíthatna Devlinnek.

A férfi illetlensége nem ismert határokat. Persze Sophie-t ez nem lepte meg. A herceg egyértelműen kiérdemelte hírnevét. Ám ha úgy gondolta, hogy egy ilyen kellemetlen felajánlás bármilyen hatással lesz rá, hát nagyot tévedett.

– Az módfelett helytelen lenne – vágta rá Sophie. – De ezt ön is jól tudja, kegyelmes úr.

– Ön dönt – válaszolta Huntington, és visszaült a sarkára. – Úgy tűnik, semmije sem tört el.

– Csak a szívem – motyogta Sophie.

– Az egy haszontalan izom – bámult ijesztően kék szemével Sophie-ra. – Akárhogy is, elég nagyot esett. Hogy érzi magát?

– Fájdalmasan és némiképp megalázva, de rendbe jövök – vallotta be Sophie, és sietve kizárta Abelardot és menyasszonyát a gondolataiból, még mielőtt elmélázhatott volna azon, hogy vajon tényleg képes-e rendbe jönni azután, amit az imént látott.

Óvatosan megpróbált felállni. A herceg segítő kezet nyújtott neki, amit elfogadott, és végre felegyenesedett.

– Hát úgy gondolja, szerelmes?

– Ez nem magára tartozik – vágta rá Sophie, és gyorsan a lábfejére tapasztotta tekintetét.

A herceg keze nagyon erős volt. Istenem! Mégis mi ütött Sophie-ba? Bizonyára jobban kibillentette ez az esés, mint hitte, ha ilyen hatást gyakorol rá a férfi érintése.

Amikor már biztosan állt a lábán, a herceg elengedte.

– A szerelem egy elpocsékolt érzelem, ami csak szívfájdalmat és magányt okoz. A leghaszontalanabb dolog, amire időt szánhat. Minél hamarabb ráébred erre, annál jobban lesz.

– Nagyon cinikus ez a felfogás – porolta le tenyerét Sophie, miközben igyekezett lelassítani felgyorsult szívverését.

Ösztönösen tudta, hogy ez a férfi a gyengeség legkisebb jelét is kihasználná, mint valami ragadozó.

– Talán – értett vele egyet a herceg, bár a hangneme teljesen közömbösnek tűnt. – Én inkább gyakorlatiasnak gondolom. Jómagam sosem pottyantam még le mások előtt egy fáról.

Sophie keresztbe tette a karját, úgy sandított a hercegre.

– Tudja meg, hogy a jövőbeli boldogságom hullt ma este darabokra, és csakis a legborzalmasabb körülmények kényszerítettek arra, hogy felmásszak egy fára! – fakadt ki, bár furcsamód kevésbé volt elkeseredve, mint amire számított.

Mintha a gyalázatos herceggel folytatott szócsata lényegesen jobb kedvre derítette volna.

Huntington nem mondott semmit, szinte rá sem nézett Sophie-ra, aki úgy érezte, a férfi a lelkébe lát. Össze is rezzent a gondolatra.

– Fázik? – méregette a herceg a csuklóját, mintha libabőrt keresne.

– Nem – vágta rá gyorsan.

És megmagyarázhatatlan módon ott, a szabad ég alatt, az éjszaka közepén, a bokrok között a herceggel társalogva biztonságban érezte magát.

Persze ha valaki beléjük botlott volna, az örökre tönkretette volna. Emiatt viszont nem aggódott nagyon, hiszen most már nem állt szándékában férjhez menni, de a nénikéjét mindenképpen kímélni akarta.

– Jöjjön, kikísérem a kertből – búgta mély hangján a herceg. – Utána pedig elszórakoztathat azzal, hogy megmagyarázza, mit is csinált az egyik fám tetején – indult meg a kerti ösvény felé.

Sophie úgy érezte, mintha parancsot kapott volna. Leseperte a ruhájába akadt apró ágakat, majd megindult. Jesszus! Lenézve látta, hogy a ruhája széle boldogan belegabalyodott a bozótosba.

– Te átkozott!

Balszerencse balszerencse hátán.

– Először leesik egy fáról, most meg káromkodik – motyogta Huntington. – Nem is tudtam, hogy az ifjú hölgyeket ilyen érdekes etikettre tanítják.

Sophie - miközben egyre erőteljesebben ráncigálta a ruháját – arra gondolt, hogy szívesen megmutatja neki, milyen szokatlan etikettet tanult felcseperedve.

– Úgy tűnik, a ruhám csapdába esett.

– Horogra akadt?

– Hogy milyen ravasz! – mosolyodott el Sophie vicsorgó fogsorral. – Lenne kedves kisegíteni?

– Azt hittem, már megtettem. Mit lenne hajlandó felajánlani a további közreműködésemért?

Sophie megtorpant. Nem tudta felmérni a herceg szándékait.

– Ezt hogy érti?

Huntington elmosolyodott, bár a tekintete közömbös maradt.

– Lady Astley ma esti társaságát már elveszítettem azért, mert segítettem magán. Miért tenném meg újra, ha a szolgálataimért cserébe nem kapok megfelelő jutalmat?

Tényleg arra célzott, amire Sophie gondolt? Bizonyára nem. És ha mégis, Sophie semmiképpen sem akarta felfedni, hogy tudja, miben sántikál a kegyelmes úr.

– Természetesen azért, mert ez a helyes.

A herceg tekintete nem engedte, Sophie hirtelen úgy érezte, mintha ez az élénk, kék szempár megbénítaná. Még a félhomályban is drámai volt. Huntington hirtelen kuncogott egyet, a varázs megtört.

– Mert ez a helyes. Milyen eredeti! – húzta vigyorra őrülten érzéki ajkát, majd visszaballagott a bozótosba, átnyúlt Sophie mögé és meghúzta a ruhája alját. – Jól belegabalyodott.

– Higgyen nekem, soha többé nem veszek fel ilyen buta, csipkés ruhát – figyelte Sophie, ahogy a herceg lehajolt a csizmája felé. – Mit művel?

– Segítek magán – azzal Huntington előhúzott egy tőrt a csizma szárából.

Sophie szeme elkerekedett, ahogy a lámpa fénye megcsillant a legádázabbnak tűnő pengén, amit valaha látott. A herceg ezt mindig magánál tartja?

– Nem. Azt nem használhatja a közelemben!

– Attól tartok, muszáj lesz, hölgyem – erőlködött az öntelt herceg, ami Sophie-t határozottan felbosszantotta.

– Én pedig attól tartok, nem teheti!

Istenem! Hát nem véletlenül pletykálták róla azt, hogy veszélyes! Sophie nem ismert olyan úriembert, akinek szüksége lett volna, vagy merészelt volna egy tőrt viselni magán.

– Rendben – dugta vissza a kést a csizmájába Huntington. – Egyszerűen kilazítom a ruháját, és könnyedén kicsusszanhat belőle – tűnt módfelett boldognak a lehetőségtől.

– Parancsol? – képedt el Sophie, hiszen a férfi javaslata vérlázító volt. – Nem fogom levenni a ruhámat ön előtt! Teljesen elment az esze?

– Nem – torpant meg a herceg egy pillanatra, mintha azt latolgatná, tényleg erről lett volna-e szó. – De vagy a ruha jön le, vagy a késemmel szabadítom ki. Ez a két lehetőség. Természetesen én az előbbit preferálom – kacsintott Sophie-ra a gazember.

– A kés tökéletes lesz.

Huntington elnevette magát, majd újra elővette a tőrt.

– Gondoltam – azzal lehajolt, és egy gyors csuklómozdulattal lehasította a beakadt csipkét a szoknya aljáról. – Tessék.

Sophie, aki sosem aggódott túlságosan a ruhája miatt, megrázta a szoknyáját, majd követte a herceget az ösvény felé.

– Meg kell mondanom, a ruhája igen petyhüdtnek tűnik. Mintha láttam volna az abroncsszoknyája szélét kikandikálni a kőpad alól – rándult meg a herceg szája széle.

Sophie a padhoz futott, lehajolt és felkapta az abroncsot.

– Szeretné felvenni? – búgta Huntington.

– Természetesen a jelenlétében nem, kegyelmes úr.

Ez a férfi javíthatatlan!

A herceg elvigyorodott.

– Ha gondolja, elfordulhatok, vagy inkább segítsek? Bár bevallom, az ilyen irányú tapasztalatom inkább a levételre terjed ki.

– Miért is nem lep meg ez engem? – igyekezett Sophie száműzni agyából a képet, ahogy a herceg mögötte áll, a fülébe suttog, ujja a derekához simul, miközben beköti a fűzőjét.

– De hát ön egy fura szerzet, nem igaz? – dőlt a lámpaoszlopnak Huntington, mintha kényelembe akarna helyezkedni a várható látványosság élvezetéhez. – A legtöbb hölgy nem merészkedne odáig, hogy krinolin nélkül kapják rajta.

Sophie szabad kezét a csípőjére emelte. Bár a ruha anyaga mindenhol takarta, ahol kell, de az abroncsszoknyája nélkül valóban úgy érezte, meztelenül áll a herceg előtt.

– Abroncsszoknyában nehezen tudtam volna felmászni a fára, ugyebár.

– Valóban – mondta a herceg. – Úgy teljesen lehetetlen lett volna. Ha már itt tartunk, mégis mit csinált azon a fán?

– Én csak… Igazából nem tartozik magára – tette le Sophie a krinolinját a kőpadra, hogy keresztbe tudja fonni a karját maga előtt. – Egyébként szégyellje magát, uram, amiért egy férjes asszonynál próbálkozott. Az, hogy leestem a fáról, valószínűleg isteni beavatkozás volt.

Huntington nevetése újra beharsogta a környéket.

– Biztos vagyok benne, hogy ez az este módfelett tanulságos volt az ön számára.

Sophie belepirult, ahogy felidézte, mit művelt a herceg alig öt perccel azelőtt, hogy rárontott volna.

– Az orcájára kiülő pír arra utal, Lady Sophie, hogy nem tévedtem.

A késztetés, hogy a herceg önelégült arcába vágjon valamit, szinte leküzdhetetlen volt. Megfordult a fejében, hogy nem reagál, de az gyerekesnek tűnhetett volna.

– Látni magát a szeretőjével nem olyasmi, amit szívesen megismételnék, kegyelmes úr.

Huntington szája megrezzent.

– Úgy gondolja, hogy Lady Astley a szeretőm?

– Mivel az ölében ült, és hangosan búgta a nevét, felmerült bennem a gyanú – gúnyolódott Sophie. – Most már látom, hogy az önről keringő pletykák meglepően helytállóak. Ön, uram, egy megrögzött kéjsóvár!

– Igyekszem – válaszolt a herceg halálosan komoly arccal. – Meg kell mondanom, a magáról keringő pletykák is teljességgel helytállóak.

– Pletykák?

Mégis kik pletykálhattak róla?

– Rólam nem pletykálnak. Vagy mégis?

– A különcség mindig pletyka tárgya az elitben – vigyorodott el Hungtington. – Bár a szokatlan árvaházi jótékonysági munkáján túl az éjjeli kis találkájáról nem igazán tudnak.

– Éjjeli találka… De hát ilyesmiről szó sem volt!

Egy ilyen züllött alaktól ez egyáltalán nem volt meglepő következtetés, noha az igazság ettől fényévekre volt. Sophie önkéntelenül pillantott fel a könyvtár ablakára.

Huntington tekintete követte.

– Nocsak-nocsak… Ön kémkedett! Azt hiszem, kevésbé izgalmas műsorra számított, amikor Lady Astley-vel megzavartuk.

– Jobb, ha tudja, kegyelmes úr, hogy nem a dévajkodása érdekelt. A szívem választottját kerestem.

Sophie-t jó érzéssel töltötte el, hogy közölheti: a szíve másé, és hogy a férfi közelsége egyáltalán nincs rá hatással.

– Egy fán? – kuncogott a herceg. – Ez az este percről percre izgalmasabb. De mondja! Nem túl fiatal ahhoz, hogy elkötelezze magát?

– Nem vagyok annyira fiatal. A szerelem egyébként sem ismer kort. A szerelem tiszta – bizonygatta Sophie. – Bár azok után, amit ma láttam, azt fontolgattam, hogy zárdába vonulok.

Huntington öblös nevetése betöltötte az éjszakát.

– Hát ilyen mély hatással voltam magára?

Sophie megemelte az állát.

– Ne dicsekedjen olyasmivel, amit nem érdemelt ki, kegyelmes úr.

– Mindig kiérdemlem, efelől ne legyen kétsége – nézett Sophie szemébe a herceg, a túlfűtött ígéret a tekintetében megremegtette a gyomrát, és meglehetősen felkavarta.

Az, hogy a herceg már ennyivel ilyen komoly hatást gyakorolt rá, felkészületlenül érte. Sophie vett egy mély levegőt és folytatta.

– Az az igazság, hogy a gondolatot az a látvány ültette el bennem, ahogy álmaim férfija, a legcsodálatosabb gróf átölelte jegyesét.

– Ugye nem az émelyítően jótét lélek Abelard grófjáról beszél?

– Hogy merészel így beszélni róla? Ő a legőszintébb, legönzetlenebb, legcsodálatosabb férfi Angliában!

Leszámítva azt az apróságot, hogy nem a megfelelő nőt kérte feleségül.

– Igen, nos… Anglia nem túl nagy – jegyezte meg Huntington unottan, közben előhúzott a zsebéből egy vágott végű szivart, és méregetni kezdte, mintha azon agyalna, vajon érdemes-e elszívnia egy hölgy előtt.

– Akkor a világon! – vágott vissza Sophie. – A gróf egy igazi úriember, ellentétben magával! Sosem csókolna meg egy férjes asszonyt!

– Igaz. Kétlem, hogy képes lenne rá.

– Elég a gúnyolódásból!

A herceg elvigyorodott.

– Ön viszont elég könnyen bekapta a horgot. Fogadok, a gardedámja mostanra már kétségbeesetten keresi.

Sophie-t egy pillanatra megcsapta a bűntudat szele.

– Azt hiszem, Mabel nénikém úgy gondolja, megfájdult a fejem, és egy kölcsönkért kocsival hazahajtottam.

– Mivel ezt sugallta neki, gondolom.

Sophie vonakodva, de biccentett.

– Szívből sajnálom azt a szerencsétlent, akinek megkeseríti az életét – sóhajtott a herceg. – Rendben, tehát ideküldöm a kocsimat, hogy vigye haza. Ott aztán álmodozhat a szíve választottjáról, és az új jövendőbelije korai haláláról.

– Ilyet még csak gondolni is borzalmas – simította el szoknyáját Sophie. – Senki sem lehet olyan szörnyű, hogy más halálát kívánja.

Huntington arcvonásai megkeményedtek.

– Ebben, kedves hölgyem, téved. Nagyon téved.

Sophie megremegett. A herceg tekintete jeges kékké változott, a humorából egy szikrányi sem maradt.

– Miért mondja ezt?

A férfi zordsága ugyan eltűnt, helyébe viszont kiismerhetetlen kifejezéstelenség lépett.

– Tudja, milyen nemes alkalomból adom ezt a bált?

– Úgy tudom, a néhai nagyapja emléke előtt tiszteleg – válaszolt Sophie suttogva.

– Így van. Ez egy mulatság, amint látja, bár nem az életét, hanem a halálát ünnepeljük, Lady Sophie.

– A halálát? – kérdezett vissza Sophie.

Az lehetetlen, hogy a herceg azt akarta mondani, hogy kívánta a nagyapja halálát.

– Pontosan – erősítette meg Huntington. – Ami engem illet, tőlem az öreg flótás nyugodtan főhet a pokolban.

Istenem! Mintha előszeretettel akarná a herceg ledöbbenteni az embereket!

– De ilyesmit mondani… istenkáromlás.

A herceg száját szűk mosolyra húzta, a vágott szivart közben az ajkához emelte, és leharapta a végét, hogy meggyújthassa. A lámpafényben a szivar vége vörösen izzott, Huntington fejét füst ölelte körül.

– Hát nem hallotta, kedvesem? Én vagyok a gyalázatos herceg. A létezésem már önmagában istenkáromlás. Most pedig menjen, különben azt fogom hinni, hogy azt kívánja, mutassam meg, milyen ördögi tudok lenni.

A herceg arca elsötétült, és vaddá vált, Sophie-t pedig hirtelen elöntötte a rémület. Nem Huntingtontól ijedt meg, hanem a saját reakciójától. A férfi ugyanis nem félelmet váltott ki belőle, ami Sophie szerint a szándéka volt, a szavai inkább feltüzelték, vággyal töltötték el a testét.

A gondolat, hogy képes lenne vonzódni egy nőcsábászhoz, úgy hatott rá, mintha egy vödörnyi jeges vizet öntöttek volna a fejére. Nem fogja hagyni, hogy egy efféle férfi elbűvölje és elcsábítsa, vele nem fordulhat elő az, ami valamikor az anyjával. Rég megesküdött erre, és még a gyalázatos herceg azzal a bűnös, de bájos arcával és kívánatos testével sem fogja eltántorítani.

Sophie sarkon fordult, és eltűnt a sötétben.