A
SAJÁT
ÉRDEKEDBEN

SAMANTHA

DOWNING

„Szellemes és izgalmas.”

Caroline Kepnes

„Nem tudtam letenni: alig vártam, hogy kiderüljön, hogy mi lesz a vége.”

B. A. Paris

„Samantha Downing sötét és fordulatokban gazdag thrillere végigvezeti az olvasót a Belmont Akadémia folyosóin. Itt sohasem lehet tudni, hogy kiben lehet megbízni, és kitől kell félni.”

Megan Miranda

„Lenyűgöző és rendkívül eredeti. Egyszerűen ellenállhatatlan.”

JP Delaney

„Samantha Downing nagyszerű író. Szerintem ez a könyve még az Elbűvölő feleségemen is túltesz.”

Sarah Pinborough

„Samantha Downing fordulatos regénye egy magániskolában játszódik, ahol a gyilkosságok mögött izgalmas összeesküvések rejlenek, és mindenki hazudik. Ezek után mindig gyanakodva fogom méregetni a kávémat.”

Gilly Macmillan

„Ez a könyv egyszerűen letehetetlen, és alig várom, hogy újra elolvashassam. Szerintem még a Belmont Akadémia minden hájjal megkent irodalomtanára, Teddy Crutcher is csillagos ötöst adna rá.”

Chandler Baker

Samantha Downing: For Your Own Good

Copyright © 2021 by Samantha Downing

Hungarian translation © Bosnyák Edit, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Samantha Downing: For Your Own Good

Berkley, a trademark of Penguin Random House Llc, New York, 2021

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978 963 598 031 4 (epub)

ISBN: 978 963 598 032 1 (mobi)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Borító: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kalocsai Judit, Bobály Icu

Korrektor: Boncz Éva, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller

ELSŐ RÉSZ

1

A FELSŐBBRENDŰSÉGI TUDATNAK van egy jellegzetes bűze. Orrfacsaró és kegyetlen. Szinte brutális.

Teddy már messziről megérzi.

A szag James Warddal együtt ront be az ajtón. A pórusaiból árad, az öltönyét, kifényesített cipőjét és túlzóan fehér fogsorát is beszennyezi.

– Elnézését kérem a késésért – mondja James, és kezet nyújt.

– Semmi gond – feleli Teddy. – Nem lehet mindenki pontos.

James arcáról eltűnik a mosoly.

– Néha közbejön valami.

– Hogyne.

James leül az egyik padba. Teddy mindig a szülők mellé szokott ülni, de most a tanári asztalnál foglal helyet. Kissé elfordította a székét, hogy James jól lássa a falon lógó elismerést. A múlt héten kapta meg az Év tanára díjat.

– Azt mondta, hogy Zachről akar beszélni – vág bele.

– Igen, a félévi házi dolgozatáról.

Zach dolgozata Daisy Buchanan A nagy Gatsbyből. Vajon megérte? címmel Teddy asztalán hever az értékelőtáblázattal együtt. A tanár felpillant Jamesre, akinek nem változik az arckifejezése.

– Érdekes témaválasztás.

– Négyes fölét adott rá.

– Így igaz.

James halvány mosolyra húzza a száját.

– Nézze, Teddy! – Nem Mr. Crutchernek szólítja, ahogy mindenki más, még csak nem is Theodore-nak, hanem a becenevén, mintha barátok lennének. – Maga is tudja, hogy a harmadikos jegyek nagyon fontosak a továbbtanulás szempontjából.

– Igen, tudom.

– Zach színjeles tanuló.

– Igen, ezt is tudom.

– Elolvastam a dolgozatot – folytatja James, és hátradől a széken, mint aki hosszas vitára készül. – Véleményem szerint remekül meg van írva, és rendkívül kreatív. Zach sok munkát fektetett abba, hogy eredeti témát találjon. Új szemszögből akart bemutatni egy könyvet, amit már ad infinitum kielemeztek.

Ad infinitum. A kifejezés ott hintázott a levegőben.

– Ez mind igaz.

– Mégis négyes fölére osztályozta.

– Zach egy jó dolgozatot adott le. A jó dolgozatokra négyest adunk, a kiválóakra adunk ötöst. – Felemeli a táblázatot, és James felé nyújtja. – Itt részletesen szerepelnek az értékelés szempontjai. Nyelvhelyesség, felépítés, helyesírás… Nézze meg!

Jamesnek fel kell állnia, hogy elvegye a lapot, amin Teddy magában elmosolyodik. Karba teszi a kezét, és figyel.

James olvas, és megrezdül a telefonja. Jelzi a tanárnak, hogy várjon, azután feláll, és kisétál a tanteremből, hogy fogadja a hívást.

Teddy egyedül marad, és az elpazarolt idején gondolkodik.

James kérte a találkozót, és a kései időponthoz is ő ragaszkodott. Teddynek ezt le kell nyelnie a szülőktől, ad infinitum.

A telefonjára néz, és számolja a perceket. Azon gondolkodik, vajon mit tenne James, ha felállna, elsétálna mellette, és távozna.

De sajnos ezt nem teheti meg.

Ha kisétál, akkor James felhívja az igazgatót, és panaszt tesz. Azután az igazgató felhívja Crutchert, és emlékezteti arra, hogy a szülők adják a pénzt a fenntartásra, az ő fizetését is beleértve. A Belmont egy magániskola.

Persze nem rúgnák ki. Végtére is hat hónappal ezelőtt nevezték az Év tanára díjra. Mindenesetre kellemetlen helyzetbe kerülne, amire most nincs szüksége.

Ezért aztán marad, számolja a perceket, és a falat bámulja.

A tanterem rendezett és puritán. Zach dolgozatát, egy tollat és egy laptopot leszámítva Teddy asztala üres. A helyiséget nem díszítik gondolatébresztő feliratok, még egy naptár sincs kifüggesztve. Csak az elismerése a tanári asztal mögött.

A Belmont Akadémia régi iskola sötét falambériával, tömör ajtókkal, még az eredeti parkettával. Az ajtók melletti tárolórekeszek az egyedüli újítás, a diákoknak ott kell tartaniuk a telefonjukat óra alatt. Teddy harcolta ki ezeket az iskolavezetésnél, és most már minden kollégája hálás érte.

Azelőtt a tanulók óra közben is a telefonjukat nyomkodták, Teddy néhány éve földhöz is vágta az egyik diákja mobilját, ami drága lecke volt.

Öt perc telt el azóta, hogy James kisétált. A tanár a körömágyát piszkálta. A gimnáziumban vette fel ezt a szokást, később abbahagyta, de néhány évvel ezelőtt újrakezdte. Gyűlöli magát érte, de képtelen tőle megszabadulni.

Az idő csak telik.

Ha minden ilyen várakozással töltött percért egy dollárt kapott volna, már nem kellene tanítania. Egyáltalán nem is kéne dolgoznia.

Tizenegy perc telik el, mire James visszatér a terembe.

– Elnézést kérek! Fontos hívás volt.

– Semmi gond – feleli Teddy. – Sokan képtelenek kikapcsolni a telefonjukat.

– Néha nem tehetjük meg.

– Hogyne.

James visszaül a padba.

– Azt hiszem, az lesz a legegyszerűbb, ha egyenesen megkérdezem: Tehetünk valamit Zach dolgozatával?

– Úgy érti, Mr. Ward, hogy hajlandó vagyok-e ötöst adni rá?

– Nos, szerintem ötöst érdemel. Esetleg ötös alát, de négyest semmiképp.

– Igen, megértem – feleli Teddy. – És a Zach jövőjéért érzett aggodalmát is. Ugyanakkor el tudja képzelni, mi történne, ha jobb jegyet adnék? Beláthatja, hogy ez rendkívül igazságtalan lenne a többi diákkal és az iskolával szemben is. Ha a szülők véleményére alapoznánk az osztályzatokat a sajátunk helyett, hogyan lehetnénk biztosak abban, hogy elvégeztük a munkánkat? Miből tudnánk megállapítani, hogy a diákjaink elsajátították-e az anyagot, és haladnak-e a tanulmányaikkal? Márpedig pontosan ez a Belmont alapelve. – Tart egy kis szünetet, és elégedetten szemléli James döbbent arckifejezését. Már nem olyan arrogáns. – Éppen ezért nem adok jobb jegyet a fiának, és nem fogom veszélybe sodorni az iskola jó hírét.

A csöndet csak a falióra percmutatója töri meg, ami hangosan kattan.

James megköszörüli a torkát.

– Bocsánatot kérek! Nem így értettem.

– Nem történt semmi.

De James még nem végzett. A szülők már csak ilyenek.

– Talán Zach kaphatna újabb feladatot. Elolvashatna még egy könyvet, és arról is írhatna dolgozatot.

Teddy a kezére mered, és gondolkodik. A jobb mutatóujján már felrepedezett a körömágy, pedig még csak félévnél járnak.

– Talán – mondja végül. – Fontolóra veszem.

– Csak ennyit kérek. És hálás vagyok érte. Zach is.

A gyerek egy öntelt hólyag, aki a világon semmiért nem hálás. Ezért nem kapott ötöst.

A dolgozat jó. Igazság szerint kurva jó. És ha Zach normálisabb lenne, akkor jobb jegyet kapott volna.

2

MÁR CSAK TEDDY ÖREG SAABJA áll a parkolóban. Mindenki elment, a sportolókat és a többi tanárt is beleértve. Ma este ő az utolsó. Kinyitja az ajtót kulccsal – az autóban nincsenek elektromos kütyük –, és az aktatáskáját a hátsó ülésre teszi.

– Mr. Crutcher!

A tanár összerezzen. Egy másodperccel korábban még üres volt a parkoló, most viszont egy nő áll a háta mögött.

– Elnézést! Nem akartam megijeszteni – mondja.

Magas, formás, sötét haja az álláig ér, és a száját szilvaszínűre festette. Egyszerű kék ruhát és magas sarkú cipőt visel, a táskájáról ordít, hogy drága volt. Teddy jól ismeri ezt a típust.

– Miben segíthetek? – kérdezi.

– Pamela Ward vagyok, Zach édesanyja.

– Ó, jó estét! – Teddy kihúzza magát. – Azt hiszem, még nem találkoztunk.

– Nem, még nem.

A nő odalép, kezet nyújt, és a férfi orrát megcsapja az illata. Gardénia.

– Sajnos elkerülték egymást a férjével – mondja a tanár kézfogás közben. – Úgy húsz perce ment el.

– Tudom. Beszéltem vele.

– Igen, már…

– Sajnálom, hogy nem tudtam részt venni a megbeszélésen. Azért jöttem, mert meg akartam győződni arról, hogy sikerült-e mindent elintézni.

Az asszony egyenesen Crutcher szemébe néz. Nem fél tőle, és az sem zavarja, hogy kettesben vannak egy sötét parkolóban.

– Elintézni? – kérdez vissza a tanár.

– Maga azt teszi, ami a legjobb a fiam számára. – Nem kérdés, hanem kijelentés.

– Természetesen. Én mindig a diákjaim érdekeit tartom szem előtt.

– Köszönöm. Hálás vagyok érte – feleli Pamela. – További kellemes estét!

– Önnek is! Örülök, hogy megismertem.

Az asszony bólint, azután sarkon fordul, és távozik.

Teddy megpillantja az autóját. A parkoló túlsó végében áll. A fekete terepjárót szinte elnyeli a sötétség, a nővel együtt.

Beül, és a tükörben végignézi, ahogy Zach anyja elhajt.

Még sohasem találkozott a gyerek szüleivel, ami meglehetősen szokatlan egy harmadéves diáknál. A tanárnak fontos az összes tanácsadáson, szülői értekezleten, jótékonysági rendezvényen és sporteseményen – legalábbis a nagyobb meccseken – való részvétel. Teddy Crutchert mindenki ismeri, és a többség a feleségével, Allisonnal is találkozott már.

Meglepődött, amikor James Ward e-mailben találkozót kért tőle. Rákeresett a neten, és megtudta, hogy pénzügyi területen dolgozik, ami nem meglepő, mert a belmontos szülők fele ilyen. Ettől valamivel érdektelenebbé, hétköznapibbá és könnyebben kezelhetővé változott a szemében.

Ma este többet megtudott a Ward házaspárról, bár ennek csak akkor van jelentősége, ha előnyt tud kovácsolni belőle.

* * *

AZ UTCA FELŐL Teddy háza elhagyatott benyomást kelt. Foghíjas deszkakerítés, gazos kert, rogyadozó tornác. Felújítandóként vették a feleségével, az elektromos és vízvezetékekkel, illetve a tetővel kezdték. Többe került és tovább tartott, mint amire számítottak. Teddy a mai napig sem tudja, hogy a pénzük fogyott-e el előbb, vagy a kedvük, de már évekkel ezelőtt felhagytak a renoválással.

A ház belseje valamivel jobb állapotú. Kifestettek és a padlót is felújították beköltözés előtt.

Már a feleségének kiáltana, de mégsem teszi.

Nincs szükség rá.

Az ilyen nagy házak előnye, hogy lehet külön dolgozószobájuk. Allisoné hátrafelé néz, ahol kertnek és tónak kéne lennie, ám végül egyik sem készült el.

Teddy dolgozója a ház elülső sarkában van. Régen úgy képzelte, hogy majd elgyönyörködik a pázsitban és a frissen festett kerítésben, de állandóan be vannak húzva a sötétítőfüggönyök.

Egy csomó e-mailt kapott a diákjaitól, akik a beadandókról kérdezgetik. Több időt, útmutatást és pontosítást kérnek. Állandóan akarnak valamit. A mai diákok képtelenek egyszerűen elvégezni a feladatukat. Folyton instruálni kell őket. Teddy újabban a fele munkaidejét azzal tölti, hogy másodjára, harmadjára és negyedjére is elmagyarázza, amit kell.

Ma este figyelmen kívül hagyja az e-maileket, és tölt magának egy nagy pohár tejet. Ritkán iszik tejet, mert nem tesz jót neki, de szereti, most ez a jutalma. Talán ez segít kitalálni, mit tegyen Zachkel.

3

FENT, A SZOBÁJÁBAN Zach Ward a történelemházit írja, és közben csetel. Az apja ráüzen:

Gyere le!

Zach nem hallotta, hogy beállt az autóval, még csak azt sem, hogy bejött a házba. Gyorsan válaszol a barátjának, Lucasnak:

Mennem kell. Lerendeltek a földszintre.

Lucas egy felrobbanó bombát küld.

A lépcsőn lefelé Zach emlékezteti magát, hogy bármi történjék is, a legjobb, ha befogja a száját. Csak akkor szólal meg, ha feltétlenül szükséges. Ha már intézkedtek a szülei, úgyis mindegy. Nincs értelme vitatkozni velük.

– Itt vagyunk – kiáltja az apja a nappaliból, és int, hogy menjen be.

Még ingben és vasalt nadrágban van, csak a zakóját vette le. Az anyja pont úgy néz ki, mint reggel, amikor munkába indult. Csak a cipőjéből bújt ki.

Zach külsőre a szülei keveréke. Sűrű haját, állát és gödröcskéit az apjától örökölte, a szemét és a hosszú pillákat az anyjától. Mindkettőjüktől a legjobbat. Genetikai főnyeremény, ezt ő is tudja.

– Foglalj helyet! – mondja James.

Zach leül a kanapéra. A szülei a fotelekben ülnek, és közrefogják. Emiatt egy kicsit olyan érzése támad, mintha csapdába esett volna.

– Ma este beszéltem az irodalomtanároddal – kezdi a férfi. – Anyádnak dolgoznia kellett.

– De aztán én is odamentem – jegyzi meg Pamela, és jelentőségteljes pillantást vet a férjére. – Tehát mindketten beszéltünk vele.

– Mr. Crutcher érdekes ember – folytatja az apa.

Zach hallgat. Nem kapcsolódik be.

– Nagyon jót beszélgettünk a dolgozatodról. Megmutatta az értékelőtáblázatot, és felhívtam a figyelmét néhány dologra, ami elkerülte a figyelmét. A megjegyzéseim többségével egyetértett.

Szünetet tart, lehetőséget adva az anyának, hogy felvegye a fonalat.

– Én csak pár mondatot váltottam vele, de hajlamosnak mutatkozott arra, hogy átértékelje a dolgozatodról alkotott véleményét – mondja a nő. – Úgy láttam, elismeri, hogy még a tanárok is tévedhetnek.

Crutcher beismerte, hogy tévedett? Kizárt. De a szülei kétségtelenül ezt gondolják.

– Mindent összevetve szerintem sikerült megállapodnunk – folytatja az apja. – A jegyedet nem hajlandó megváltoztatni, mivel már kiosztotta a dolgozatokat, de hajlandó új feladatot adni neked, ami valójában pluszkreditet jelent. Így ötös alára javíthatsz, és a többi diák nem fogja igazságtalannak érezni.

Más szóval Crutcher nemet mondott. Nem meglepő annak tudatában, hogy mennyire gyűlöli Zachet. Pedig a tanárok mindig is kedvelték. Ő az egyetlen kivétel.

És még soha életében nem kapott négyest, se fölét, se alát.

– Úgy gondoljuk, ez a lehető legjobb megoldás – foglalja össze az anyja. – Az átlagod nem változik, és minden úgy lesz, ahogy lennie kell.

A gyerek bólint, és komoly marad az arca, pedig legszívesebben egy jót mosolyogna az anyja szavain. A szülei nagyon szerették volna rávenni az irodalomtanárt, hogy adjon jobb jegyet, de nem jártak sikerrel, és ezt nem akarják beismerni.

A kudarc egy illúzió is lehet.

Ez is apa mondásai közé tartozik, amelyeket ő wardizmusnak hív. Zach egész életében ezeket hallgatta. A többségük hülyeség.

Mind a ketten Zachet nézik, és ő rájön, arra várnak, hogy megszólaljon.

– Köszönöm – mondja végül.

– Szívesen – feleli az anyja. – Tudod, hogy ránk mindig számíthatsz. Mindenben segítünk.

Naná. Bármit megtennének azért, hogy a fiuk bejusson az ország legjobb egyetemeinek egyikére. Ezúttal azonban nem akarta, hogy segítsenek neki. Nem akarta, hogy beszéljenek a tanárával, és megkérjék arra, hogy adjon jobb jegyet. A négyes fölé nem olyan nagy ügy. Nem a félévi jegye, csak egy dolgozat.

Ó, mondták, majd mi elintézzük.

És úgy intézték el, hogy neki kell pluszfeladatot csinálnia, nem nekik. Ráadásul ezek után Crutcher valószínűleg még jobban utálja.

Remek!

– Azt is közölte, hogy mi lesz az a pluszfeladat? – kérdezi Zach.

– Nem – feleli az apja. – Elgondolkodik rajta, és felteszem, majd elmondja neked.

– Ha mégsem, akkor szólj nekünk! – mondja az anyja.

Zach bólint. Ja, majd nyilván szólni fogok.

– És nézzük át együtt azt a dolgozatot, mielőtt leadod! – teszi hozzá az apja.

Újabb bólintás. Nincs az az isten.

Az apja telefonja rezeg. Előveszi a zsebéből, odabiccent a feleségének, azután kimegy.

– Vacsoráztál már? – kérdezi az anyja.

Nyolc óra. Nyilván evett. Egyedül, mint általában.

– Igen – feleli.

– Helyes. – Pamela elmosolyodik, és megpaskolja Zach térdét. – Azt hiszem, egyelőre végeztünk. Tájékoztass bennünket a fejleményekről!

– Jó.

A fiú kimegy a nappaliból, és elhalad az apja mellett a folyosón, aki kiabál valakivel a telefonban, de oda se figyel. Már régen leszokott a hallgatózásról. Az apja beszélgetései jó ideje unalmassá váltak.

Miután felér a szobájába, megnézi, hogy Lucas elérhető-e még, de már nem. Megnéz még néhány embert, de senkit sem talál, ezért folytatja a leckeírást. Nehezen tud összpontosítani, mert az jár a fejében, hogy vajon mi lesz az a pluszfeladat, és Crutcher mennyi időt ad rá.

Bár még korán van, elálmosodik. Olyan érzése támad, mintha egy pingponglabda lenne a játszmában, amelyet a szülei és az irodalomtanár játszanak egymással.

Előveszi a telefonját, és ráír a barátjára, Courtney-ra:

Szívok a szüleim miatt.

Egy perc múlva jön a válasz:

Nem újság.

Kimaradhattak volna ebből!
– írja Zach.

A tininyomorodtól nem leszel egyedi.

Courtney megint a Dawson és a haverok régi részeit nézi. Mindig ezt csinálja betépve.

Zach nem válaszol. Ha folytatná a beszélgetést, a barátja azt írná a szüleire, hogy „az őseid”, és akkor ki is hajítaná a telefonját az ablakon.

Lefekszik az ágyára, és felbámul a modern, aszimmetrikus mennyezeti lámpára, amelyet az anyja választott a szobájába. Gyűlöli. A bútorokat, a szőnyeget és a falakat is gyűlöli. Mindegyik szürke, csak különböző árnyalatú, és ahányszor belép a szobájába, úgy érzi, mintha egy lehangoló felhőben járkálna.

Már csak két év. Egész pontosan huszonkét hónap. Utána kikerül a Belmontból, elköltözik ebből a házból, és egyetemre megy. Pillanatnyilag az is mindegy, hogy melyikre.

Fogd be a szád, és mosolyogj!

Ez nem apa mondása, hanem a belmonti diákoké. Az összes gyerek ismeri. Ez kell a túléléshez.

4

EGÉSZEN TEGNAPIG Zach egy kis seggfej volt Teddy számára, aki fennhangon elégedetlenkedett, hogy óra közben nem lehet nála a telefonja. Mindig a terem közepén ült, mindig vigyorgott, és alig várta, hogy poénkodhasson, rosszmájú megjegyzést tehessen, vagy akárhogy is, de felhívja magára a figyelmet.

A szülőkkel való találkozás után még kevesebbet gondolt róla. Apuci meg fogja védeni, a gyerek legalábbis azt hiszi.

– Ma újítunk – közli az osztállyal, amivel azonnal felkelti az érdeklődésüket. – Arra gondoltam, hogy ti választhatjátok ki a következő kötelezőt.

Színpadias mozdulattal feltolja a tábla előtt lógó vetítővásznat. A tanárok többségével ellentétben nem hajlandó lemondani a hagyományos tábláról, sem az írásvetítőről. Nem használja az okostáblát.

Két könyv címét írta fel. Ad a diákoknak egy kis időt, hogy elolvassák. Néhányan leírják a címeket, mások csak néznek ki a fejükből. Talán kicsit összezavarodtak a választás lehetőségétől.

– Na, bármi hozzászólás?

Hárman felteszik a kezüket. Mindig ők jelentkeznek. Teddy rámutat a legszelídebbre.

– Connor – szólítja fel. – Te melyiket választanád?

– A Moby Dicket.

Néhányan elmosolyodnak. A telefonjuk nélkül is rájönnek, hogy a Moby Dick valószínűleg sokkal könnyebb és rövidebb, mint a másik olvasmány.

És jól gondolják.

Két diák még mindig jelentkezik, de a tanár nem néz rájuk. Körbepásztáz a teremben, és a tekintete megállapodik a hátsó soron. A Láthatatlanok. Így nevezi azokat a diákokat, akik megpróbálnak eltűnni.

– Katherine.

A lány felkapja a fejét. Az asztallapot bámulta.

– Neked mi a véleményed?

Katherine a táblára néz. Eddig valószínűleg egész máshol járt. Apró lány, szőke haja és hófehér bőre van, szinte áttetsző.

– Hát, izé – mondja.

– Izé?

– Elnézést! Úgy értem, hogy nincs véleményem.

Katherine-nek soha nincs véleménye semmiről. Teddy egyenesen a szemébe néz, és a lány végül elfordítja a fejét.

Végül lecsap Zachre, aki az előtte ülő lány lábát bámulja.

– Neked mi a véleményed a könyvekről?

A fiú felpillant, és a legkevésbé sem tűnik meglepettnek.

– Biztosra veszem, hogy mind a kettő nagyszerű – feleli mosolyogva.

Az egyik lány kuncog.

– De ha választanom kellene, akkor azt hiszem, a Moby Dicket választanám – folytatja Zach. – Szerintem az aktuálisabb, mivel a környezetvédelem nagyon fontos. Különösen az óceánok védelme.

Néhányan tapsolnak, mások grimaszolnak.

A többség nem akarja elolvasni Charles Dickens regényét, A puszta házat, és jogosan, mivel az kétszer olyan hosszú, mint a Moby Dick.

– Köszönöm, Zach. Még valaki?

Senki sem jelentkezik.

Tökéletes. Teddy pontosan erre számított.

* * *

A TANÁRI AZ ELSŐ EMELETEN van, távol az osztálytermektől, és azoknál kényelmesebb is. Puha fotelek és kanapék, valódi tányérok és csészék, ingyenkaja és -kávé. Teddy minden szünetben idejön, de nem a társaság miatt. Csak itt jut hozzá a kedvenc kávéjához, a Prime Boldhoz.

A délutáni szünetben tele van a tanári, és a kávéfőzők előtt sor áll. Állandó beszédtéma, hogy kevés a két gép.

Teddy odabiccent Franknek, és rámosolyog. Frank focizott egyetem alatt, és most matekot tanít. Nagyon fiatal, komolyan veszi a munkáját, a kávéját és a hitét. Egyszer már figyelmeztették, hogy ne beszéljen a hitéről az iskolában.

– Már mindegyiket kipróbáltam – mondja a kávékapszulákkal teli polcra mutatva. – És mindig az Ethiopian Roastot választom. Nem túl erős, de nem is túl gyenge. Ugye érted, mire gondolok?

– Igen, értem – feleli Teddy.

– És helyes támogatni az etiópokat. Segítenünk kell a szegényeknek.

Valaki túlharsogja a beszélgetést.

– Tényleg elfogyott a Gold Roast?

A kollégájuk háborog. A középkorú Mindy mindig ilyen temperamentumos, kávéval vagy a nélkül.

– Az nem lehet, hogy elfogyott – morogja a szekrényeket nyitogatva.

Az egyik tanár segít neki a keresésben.

Crutcher odalép az egyik géphez, és elkészíti a Prime Boldját.

– Ma már voltam idefent, és esküszöm, hogy még láttam belőle fél dobozzal – dohog Mindy a szekrényajtókat csapkodva.

– Talán azóta elfogyott – jegyzi meg valaki.

– Az kizárt dolog. Lehetetlen.

Teddy kávéja elkészül, amikor Mindy kijelenti, hogy a Gold Roastot biztosan ellopták.

– Bárki bejöhet ide – mondja. – Volt már rá példa.

Igaza lehet. Az elmúlt évek során történt néhány lopás, és nem minden esetben találták meg a tettest. De kávét még sosem loptak.

Teddyt leszámítva, bár a lopás talán túl erős kifejezés. Néhány alkalommal becsúsztatott pár kapszulát a zsebébe, hogy később felhasználhassa a tanáriban. Főleg ott.

Mindy azonban nem erről beszél. Ő azt állítja, hogy valaki nagy tételben lopja a kávét. Legalább kétszer átnézi a szekrényeket, azután pufogva kimegy.

Crutcher mosolyogva kortyolja a feketét. Egy kis izgalom mindig feldobja a napot.

– Biztosan történt valami az óráján – jegyzi meg Frank, és elkészíti az Ethiopian Roastot. – Talán pimaszkodott vele valamelyik kölyök.

Mielőtt Teddy válaszolhatna, Sonia Benjamin lép be. Felmarkol egy Slim Roastot, és rájuk mosolyog.

– Hogy vagytok? – kérdezi.

– Én jól vagyok – feleli Frank.

– Remekül – válaszolja Teddy.

– Helyes, helyes. Csodás napunk van, igaz?

A mosolya ugyanolyan hamisnak látszik, mint az édesítőszer, amit a kávéjába tesz. Ahogy kavarja, a kanál csilingelve a csésze falának koccan.

– Bizony – feleli Frank –, szép az idő.

Sonia megint rájuk villantja a mosolyát.

– Csoda szép.

Azzal kisétál. Ma egy beteges árnyalatú sárga ruha van rajta, de Teddynek nem ez jár a fejében, hanem az, hogy milyen önelégült arccal járkál folyton.

Frank megcsóválja a fejét.

– Nos, szerintem valaki tett valamit a kávéjába.

– Lehet – mondja Crutcher.

Frank téved. Senki sem tett semmit Sonia kávéjába. Legalábbis nem ma. De Teddy korábban már tett ilyet.

5

TEDDY SOKAT TÖPRENG, hogyan fogják lebonyolítani a szavazást. Az egyszerű kézfelemelés is megfordul a fejében, és tetszik neki az ötlet, mivel a diákok így látják, hogy a társaik mit választanak.

A hátránya, hogy befolyásolhatja a szavazás eredményét. A gyerekek többsége hajlamos az utánzásra, ezért az utolsó pillanatban meggondolhatják magukat attól függően, mit választ, akit csodálnak. Két lehetőségnél ennek elég kicsi az esélye, de előfordulhat.

Vagyis a szavazásnak titkosnak kell lennie.

Azzal tölti az estét, hogy elkészíti a szavazócédulákat, és teát iszik. Ez nem tejes nap, azt különleges alkalmakra tartogatja. Ha túl sokat fogyaszt, órákon keresztül fog görnyedni a vécén.

De ma este nem. A dolgozószobájában ül a hatalmas, üres házában, és mindent elkövet, hogy ne gondoljon a feleségére.

Nem és nem. Nem.

Csak azért sem gondol Allisonra. Még e-mailt olvasni is jobb. Kényszeríti magát, hogy ne piszkálja a körömágyát, és megnyitja a levelezőt. Az e-mailek unalmasak, kiszámíthatóak, és könnyű megválaszolni őket. Ellentétben a feleségével.

Hébe-hóba kap egy érdekes levelet. Ma este rámosolyog a szerencse.

Egy régi diákja írt, akit nem lett volna szabad felvenni a Belmontba. Rémes csaj volt, nem hallgatott senkire, nem vett részt az órai munkában, és ha mégis kinyitotta a száját, kiderült, milyen egy arrogáns sznob. Fallon Knight százszor rosszabb volt, mint Zach Ward. Viszont nála jobb dolgozatokat senki sem írt, mindenben kiválóan teljesített a gimnáziumi évek alatt. Teddy kénytelen volt ötösre osztályozni, de szigorúan csak ötös alát adott neki.

Az univerzum azonban mindig megtalálja a módját, hogy igazságot tegyen. Fallon számára ez a pillanat akkor jött el, amikor megkérte az irodalomtanárát, hogy írjon neki ajánlólevelet.

Teddy ezt a legnagyobb örömmel tette.

Részletesen beszámolt Fallon hozzáállásáról, az órai munkájáról, és arról is, hogy különlegesnek hiszi magát.

Azt is megemlítette – sőt talán részletesen ki is fejtette –, hogy véleménye szerint a diák csalt. A lány mindent elnyert, amit megpályázott. Ki lesz a diákönkormányzat vezetője? Fallon Knight. Ki fogja képviselni a tanárok és szülők szövetségében a diákokat? Fallon Knight. Ki képviseli az iskolát a nyári szemináriumon? Fallon Knight.

Gyanús volt a dolog. Talán a szülei segítségével befolyásolta a választást, és Teddy számára ez egyet jelentett a csalással. Ezért ezt írta a levélbe.

A tanárok többsége a diákoknak szokta odaadni az ajánlólevelet, Crutcher azonban mindig a címzettnek küldi el. Így Fallon ajánlólevele eljutott minden egyetemre és főiskolára, ahová jelentkezett.

Sehová sem vették fel, és a tanára pontosan erre számított.

A csalásnak az az íratlan szabálya, hogy az embernek legyen egy kis bűntudata. Nem számít, mennyire gazdag az adott diák. Senki sem áshatja alá az iskola jó hírét.

Egy év elteltével Fallon rájött, hogy mi történt, de addigra már késő volt. Még a szülei pénze sem segített rajta. Most egy állami főiskolára jár, és nem is a legjobbra.

A mai napig Teddyt okolja a problémáiért.

Megint én vagyok az. Csak emlékeztetni szeretném, hogy mekkora seggfej maga. Emlékszik arra a dolgozatra, amit az Érik a gyümölcsről írtam? Ötös alát adott rá. Ugyanazt a dolgozatot adtam be a főiskolán irodalomszemináriumon, és ötöst kaptam. Jó érzéssel tölt el, hogy vannak még becsületes tanárok.

Teddy kétszer is elolvassa a levelet. Fallon minden alkalommal mosolyt csal az arcára.

* * *

A DIÁKOK péntekenként mindig nyugtalanok. Vissza akarják kapni a telefonjukat, hogy megbeszélhessék a hétvégi programot a barátaikkal, és alig várják, hogy véget érjen a tanítás.

De sajnálatos módon még egy órán keresztül Teddy markában vannak.

A tanár ma különösen jól néz ki. A legszebb zakóját vette fel új inggel, a nadrágja élével még az üveget is el lehetne vágni. Viszont nem borotválkozott, mert a borosta az imázsa részét képezi.

– Remélem, mindenki elgondolkodott azon, hogy melyik könyvet szeretné elolvasni – mondja, és a táblára mutat. – Van esetleg valakinek megjegyzése a szavazás előtt?

Körbehordozza a tekintetét a teremben. Senki sem teszi fel a kezét.

– Akkor lássunk hozzá! – folytatja. – A szavazólapokat már kiosztottam. Karikázzátok be azt a könyvet, amelyiket el akarjátok olvasni! Miután végeztetek, hajtsátok össze a lapot, én pedig összeszedem.

Hozott magával egy tálat kifejezetten a szavazáshoz. A kézzel készített agyagtálon sötétkék máz csillog, és aranyozott a pereme. Nászajándékba kapták tizenhárom évvel ezelőtt. Ez Allison egyik kedvence. Teddy úgy emeli fel, mint valami egyszerű műanyag edényt.

Körbejár a teremben, és minden diák elé odatartja a tálat. Néhányan csak félbehajtották a lapot, mások háromba, négybe vagy ötbe. Mindenki szavaz, még a Láthatatlanok is.

Miután összegyűjtötte a szavazatokat, visszamegy az asztalához. Összekeveri a lapokat, és leteszi a tálat.

– Együtt fogjuk megszámolni – közli az osztályra mosolyogva.

A gyerekek meglepett arcot vágnak, mintha arra számítottak volna, hogy egyedül akarja. A váratlanság néha jó.

Kihajtogatja az első szavazólapot.

– Az első szavazatot a Moby Dick kapta.

Egyesével végignézi a lapokat, és strigulázza a táblán, hogy mindenki lássa. Minél közelebb jutnak a végeredményhez, a diákok annál jobban figyelnek. A szemükön látja. Nincsenek üveges és álmos tekintetek. Izgatottak és érdeklődőek, és egyre tapinthatóbbá válik a teremben a feszültség.

A közös szavazatszámlálás Teddy egyik legjobb ötlete volt. Talán élete legjobb ötlete.

– Már csak három van hátra – mondja csillogó szemmel, ahogy kinyitja a lapot. – A puszta ház.

Néhány diák hangosan felnyög.

Teddy húz egy strigulát, és a következő lapért nyúl.

– És az utolsó előtti szavazatot… A puszta ház kapta.

Ha volt is diák, aki eddig nem figyelt, most az is biztosan felé fordul.

– Az utolsó szavazat következik.

Olyan lassan hajtogatja ki a lapot, amennyire csak tudja. A gyerekek meglepetten veszik tudomásul, hogy ilyen szoros a verseny, és jogosan.

Mert hazugság az egész.

Valójában az osztály túlnyomó többsége a Moby Dickre szavazott. Ez a várt eredmény, de abban nincs semmi izgalom. Egy kis drámával mindig le lehet kötni a diákok figyelmét. Teddynek nem okoz gondot, hogy az izgalom érdekében meghamisítsa a szavazás eredményét.

A teremben ülő diákokkal ellentétben ő nem részesült jó oktatásban. Valójában nem is lehetett oktatásnak nevezni. Senki sem mondta el neki, hogy a jó és a rossz néha nem az, aminek látszik. Erre egyedül kellett rájönnie. Azt is egyedül kellett megtanulnia, hogy a hazugság nem lehetőség, hanem kényszerűség.

A táblához lép, és strigulát húz a Moby Dick mellé.

A diákok megkönnyebbülten felsóhajtanak.

– Meghoztátok a döntést – közli. – Jó hétvégét!

Felmarkolják a telefonjukat, és távoznak, ő pedig odaszól Zachnek.

– Itt maradnál még néhány percre?

A fiú bólint, és a telefonját nézi, miközben a többiek kimennek. A tanár csak akkor szólal meg, amikor a terem kiürült.

– Gondolkodtam egy kicsit a legutóbbi dolgozatodon.

Zach hallgat. Nem vigyorog, még csak el sem mosolyodik, ami mindenképpen mellette szól.

– Úgy döntöttem, adok egy pluszfeladatot, hogy javíthass – folytatja Teddy.

– Köszönöm. Igazán hálás vagyok érte.

– Szeretném, ha elolvasnád azt a könyvet, amit az osztály nem választott, és írnál róla.

Hátradől a széken, és összekulcsolja a kezét a tarkója mögött.

– Azt akarja, hogy olvassam el A puszta házat?

– Pontosan ezt akarom. És egy hét múlva kell leadnod a dolgozatot.

Zachnek leesik az álla, és egy pillanatra úgy tűnik, vitatkozni fog, de végül jobb belátásra tér.

– Hát… oké. Meg tudom csinálni.

– Persze hogy meg tudod.

A gyerek kissé kábultan megy ki a teremből. Megírja a házit, mert nincs más választása.

Talán ebből tanul majd, és legközelebb nem fogja megkérni a szüleit, hogy hozzák helyre az általa elkövetett hibát.

6

SONIA BENJAMIN VÉGIGMEGY a folyosón, és közben minden diákra rámosolyog. Akik nem a telefonjukat bámulják, visszamosolyognak rá vagy integetnek neki.

– Jó reggelt, Mrs. B.!

– Jó reggelt!

A tanárnő mosolya meleg és őszinte. A gyerekek Mrs. B.-nek szólítják.

– Hogy vagy, Connor?

– Szuperül.

Connor után Celeste, Noah, Patrick, Leigh és Simone következik. Sonia az iskola valamennyi diákjának tudja a nevét.

Tíz év. Tíz éve tanít a Belmontban. Pontosabban kilenc éve, tizenegy hónapja és tizennyolc napja. Két hét múlva lesz a tizedik évfordulója.

Tudja, hogy a vezetőség szervez valamit az alkalomra, mert így szokás. Egy soirée-t. Nagyon tetszik neki a szó. Remek a hangzása. Hetek óta odafigyel az étrendjére, mert azt reméli, belefér majd a piros ruhájába, ami évek óta nem megy rá. Ez a következménye, ha az ember olyan iskolában dolgozik, mint a Belmont, ahol az étel nem pusztán jó, hanem kifejezetten finom. Még az igazgató is a menzán eszik, pedig mehetne máshová is, de ezt választja.

Már csak tizenegy nap. Addig kibírja répán és salátán.

Hétfő van, az iskola zsong. A hétvégék különös hatással vannak a diákokra. A gyerekek fele legszívesebben még otthon lenne, a másik fele pedig bárhol lenne, csak nem otthon. Sonia éberen figyel, hátha megpillant valakit, aki érzelmileg labilisnak tűnik.

A jelző csengetés a diákok értésére adja, hogy négy perc múlva kezdődik az óra. Ennyi idejük van bemenni a termükbe. Létrehoztak egy bizottságot, aminek az volt a feladata, hogy kiszámolja, mennyi időre van szükségük a diákoknak, és négy percet állapított meg. Sonia nem bizottsági tag, ezért nem szólt, de ostobaságnak tartotta a négy percet. Az ötperces figyelmeztetés tökéletesen működött.

– Mrs. B.!

Megfordul, és megpillantja Zachet, aki sietős léptekkel közeledik felé.

– Jó reggelt, Zach!

– Jó reggelt! Örülök, hogy látom. Mindenképpen meg akartam keresni a tanárnőt.

– Igazán? Miért?

– A cikk miatt.

– Péntek a határidő.

– Tudom. Pontosan ez a probléma.

A nő arcáról lefagy a mosoly.

A Belmonti Harsona minden hónap második szerdáján jelenik meg online. Sonia az iskolaújság felelős szerkesztője, ezért neki kell gondoskodnia az időben való megjelenésről. És mióta ő a felelős szerkesztő, a lap még sohasem késett.

– Zach, ha nem adod le pénteken a cikket, nem marad időnk a szerkesztésre.

– Tudom.

Sonia vár.

– Az a helyzet, hogy nem tudom megírni péntekre – magyarázza a fiú.

A tanárnő a fejét csóválja, mintha meg sem hallotta volna.

– Nagyon sajnálom – szabadkozik Zach. – Az a helyzet, hogy pénteken le kell adnom egy dolgozatot Mr. Crutchernek, és mindkettő nem megy.

– Ez nem jellemző rád – feleli Mrs. B. lebiggyesztett ajkakkal. – Úgy hangzik, mintha nem tudnád megfelelően beosztani az idődet.

– Esküszöm, hogy nem erről van szó. Mr. Crutcher néhány nappal ezelőtt adta ki a feladatot. Ez tulajdonképpen pluszkredit, és a félévi jegyem múlik rajta.

Sonia legszívesebben megjegyzést tenne Teddy Crutcherre és a tanítási módszereire, de inkább hallgat és az órájára néz. Ha nem fejezik be a beszélgetést, mind a ketten el fognak késni.

– Gyere be hozzám órák után! Majd akkor megbeszéljük.

Zach bólint, és elszalad. Menet közben szinte minden második diáknak odainteget a folyosón, akik visszaintegetnek neki. Ezt a srácot nem lehet nem szeretni. Az a fajta diák, akinek mindenki segíteni akar.

Mrs. Benjamin bemegy a termébe. A diákok már a helyükön ülnek, és várnak. Amikor becsukja az ajtót, megszólal a csengő. Mivel a gyerekek óra közben nem szórakozhatnak a telefonjukkal, a tanárnőt bámulják, akár egy kosárnyi tanácstalan kölyökkutya a gazdájuk következő parancsára várva.

Szerencsére Sonia azért van itt, hogy terelgesse őket.

* * *

AZ ELSŐ ADANDÓ ALKALOMMAL SMS-ezik a Harsona diákszerkesztőjének, hogy Zach cikke valószínűleg nem fog időben elkészülni, és talán másik anyagra lesz szükségük, hogy kitöltsék az üres helyet.

Courtney kétségbeesik a hírtől, ami tökéletesen érthető.

De már nincs idő újat íratni!

Ne aggódj, összehozzuk. Mindig megoldjuk.

!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

Courtney felkiáltójelei kitöltik a teljes üzenetet. Harmadikba jár, amit a diákok „az utolsó esély” évének neveznek. Ez az utolsó esély, hogy feljavítsák az átlagukat. Az utolsó esély, hogy letudják a tanórán kívüli tevékenységeket, amit az egyetemek megkövetelnek. A továbbtanulás szempontjából a harmadik év olyan, mint egy kukta, és nemcsak a diákok érzik így, hanem a szülők is.

A szülők sok pénzt költenek arra, hogy a gyerekük a Belmontba járjon, és cserébe elvárnak valamit. Nem csupán jó egyetemet, hanem kiválót. Az ország, vagy legalábbis a nyugati part legjobb felsőoktatási intézményei a cél: a Berkeley, a Stanford és a UCLA. Egy jó nevű egyetem, ahol kiterjedt kapcsolatrendszert szerezve megalapozzák a jövőjüket.

Ez nagyon kimerítő, és a felvételibotrány óta még tovább romlott a helyzet. Sonia pontosan azért haragszik Teddyre, mert éppen ebben az időszakban ad pluszfeladatot a diákjainak.

Sohasem szól bele a kollégái tanítási módszereibe. Nem vagyunk egyformák, ahogy mondani szokta. De ebben az esetben úgy dönt, közbe kell avatkoznia, és hangot kell adnia a véleményének, még akkor is, ha Teddyről van szó. Ez a kötelessége, mivel a gyerekek óriási nyomásnak vannak kitéve.

A harmadik évfolyamon mindig a teljes kimerülés szélén álló diákokra vadászik. Már többször is volt ilyen. Néha még a tanárokkal is.

Sőt egy alkalommal az igazgatóval is.

7

SONIA UTÁLJA TEDDY OSZTÁLYTERMÉT. Az őrületbe kergetik azok a csupasz falak. És az is röhejes, hogy nem hajlandó okostáblát használni. Egyszerűen röhej. Azokat az embereket gyűlöli a legjobban, akik azt kívánják, bárcsak száz évvel korábban éltek volna.

A többség szerint viszont Teddy jó tanár. Sokan egyenesen kiválónak tartják.

Mrs. B. ebédidőben megy be hozzá. Crutcher az asztalánál ül, zsírpapírból szendvicset és almát eszik. Jóval idősebbnek látszik a koránál. Negyvenéves, és ezt Sonia azért tudja, mert az iskola nagyszabású születésnapi partit rendezett neki. Túl nagyot.

– Sonia – üdvözli felállva. – Helló!

– Szia, Teddy! Hogy vagy?

– Köszönöm, jól. És te?

– Remekül.

A nő megpillantja a falon a plakettet. Kollégája évek óta tanít a Belmontban, és végre tett valamit a falra. Mintha szándékosan az Év tanára díjnak tartogatta volna a helyet.

Hihetetlen, hogy a bizottság őt választotta Sonia helyett.

– Miben segíthetek? – kérdezi Teddy.

– Hallom, hogy pluszfeladatot adtál Zach Wardnak.

A férfi némán mered rá. Nem ad magyarázatot.

– Az a helyzet, hogy Zachnek péntekre le kell adnia egy cikket a Harsonába – folytatja Sonia. – Bizonyára te is tudod, hogy ő az egyik legjobb újságírónk.

Teddy biccent.

– Olvasom a Harsonát.

Ja, olvassa, ha róla jelenik meg cikk.

– Zach azt mondta, hogy péntekre biztosan nem fog elkészülni mindkét feladattal.

– Ez igazán sajnálatos.

– Az a kérdésem, találhatunk-e olyan megoldást, amivel Zach mind a kettőt el tudja végezni.

Teddy félrebillenti a fejét.

– Nem egészen értem, hová akarsz kilyukadni.

Sonia mély lélegzetet vesz, hogy elfojtsa a kétségbeesését. A kollégája pontosan tudja, hová akar kilyukadni, de azt várja tőle, hogy kimondja.

– Beadhatná később azt a dolgozatot?

– Nem.

Mrs. Benjamint váratlanul éri a határozott elutasítás.

– Ezt nem értem…

– A legjobb tudomásom szerint nem kell egyeztetnünk egymással a határidőket annak érdekében, hogy ne egy napra essenek.

– Ez valóban így van. Csak szívességet kérek tőled azért, hogy mind a ketten jól járjunk.

Képtelen felfogni, hogy Crutcher miért nem ért ezzel egyet.

* * *

HOGY MERÉSZELI?

Hogy merészel ez a nő bejönni a termébe, és megkérni, hogy toljon ki egy határidőt? Micsoda pimaszság! Felháborító! Hogy kérhet ilyet egy kollégájától? Ez nem csupán visszataszító, egyenesen gusztustalan.

Sonia testtartása olyan merev, akár egy szobor. És úgy tesz, mintha nem követett volna el semmi rosszat.

Tíz éve, amikor először találkoztak, egy senki volt, és túl fiatalnak nézett ki tanárnak. Azóta meghízott, barna haját vörösre festette, sokkal erősebben sminkeli magát, több ékszert hord, és kávészagú a lehelete.

Még mindig idegesítő. Ez nem változott.

– Nem tehetem – mondja Teddy. – Nem tudom meghosszabbítani a határidőt.

– Mi lenne, ha Zach hétfőn adná le a dolgozatot? – kérdezi Sonia. – A hétfő nem lenne jó neked?

– Az a dolgozat lényegében egy ajándék. Adtam egy esélyt, hogy javítson. Ha kitolnám a határidőt, még egy ajándékot adnék, és ezt nem vagyok hajlandó megtenni.

– De miért kell neki ajándék? Kitűnő tanuló.

– A diákok nem nyújtanak állandóan kiváló teljesítményt.

A nő ismét mélyet lélegzik.

– Valóban nem.

– Miért nem te rakod át a határidőt? – kérdezi Teddy.

– Köszönöm, hogy időt szakítottál rám – feleli rezzenéstelen arccal Mrs. B., és kisétál a teremből.

Teddyt egy kicsit bántja, hogy kellemetlenséget okozott a szerkesztőnek, Courtney-nak, de annyira nem bántja, hogy eleget tegyen Sonia kérésének. A kedvességnek is van határa.

Becsukja az ajtót, és be is zárja. Egy kis szerencsével be tudja fejezni az ebédjét, még mielőtt valaki újabb kéréssel áll elő.

8

SONIA EGYENESEN visszamegy a tantermébe, és előveszi a stresszlabdáját. A férjétől kapta egyszer karácsonyra, aki azt mondta, ezzel leküzdheti a pufogását. A férje pufogásnak nevezi, amikor felbosszantja magát.

Addig túráztatod magad, hogy megint pufogni fogsz.

A férje tréfának szánta az ajándékot, de ő egyáltalán nem találta viccesnek. Gyűlölte a pufogás szót, és azt is, ahogy a férje kimondta, pedig az ostoba labda, amin egy sárga mosolygó arc virít, hasznosnak bizonyult.

Két kézzel megmarkolja, és gyúrni kezdi az ujjaival, hogy megszabaduljon a haragtól és a kétségbeeséstől.

Teddy miatt érzi így magát. Nem mindig miatta kerül ilyen állapotba, de ma igen. A legjobbat akarja Zachnek. Talán ezt a kollégája is tudja, vagy nem, de azt választotta, ami neki a legjobb.

Sonia egyre erősebben gyúrja a labdát, és közben azon töpreng, hogy el tudnak-e ezek szakadni, és ha igen, vajon mi lehet bennük. Biztosan valami ragacsos és gusztustalan. Talán rákeres a neten, miután megnyugszik. De addig is folytatja a gyúrást.

* * *

ZACH AZ UTOLSÓ ÓRA UTÁN kopogtat be hozzá. Addigra már lehiggadt, ami jó, mert nem a fiú tehet arról, hogy az irodalomtanár mekkora seggfej.

– Ülj le! – mondja Sonia a padok felé intve.

A diák leül, a tanárnő pedig mellé.

– Nagyon sajnálom, hogy így alakult – szabadkozik a gyerek, és leteszi a hátizsákját a padlóra. – Már egy csomó jegyzetet készítettem a cikkhez, és tudom, hogy rohamosan közeledik a megemlékezés időpontja. Mit gondol, valaki más…?

– Ne is folytasd! – vág a szavába Mrs. B. felemelt kézzel. – Azt hiszem, találtam egy megoldást.

Zachnek felcsillan a szeme. Helyes kölyök, és kellemes a kisugárzása. Ezért is olyan népszerű.

– Igazán? – kérdezi.

– Hétfőre meg tudod írni a cikket?

– Aha – vágja rá gondolkodás nélkül. – Úgy értem, igen. Azt hiszem, meg tudom csinálni. De mi lesz a szerkesztéssel?

Sonia magára bök.

– Majd én megcsinálom.

– A tanárnő? De ezt igazán nem várhatom el…

– Ugyan, kérlek! Nekem ez nem jelent gondot, az viszont nagyon bántana, ha nem jelenne meg a cikked a Harsonában. Te is tudod, milyen fontos ez az ünnepség.

Zach bólint, és egy barna hajtincs hullik a szemébe.

– Tudom.

Mindenki tudja.

– Akkor megbeszéltük – közli Sonia.

– Köszönöm. Őszintén hálás vagyok magának, Mrs. B.

– Szóra sem érdemes.

A diák elmosolyodik.

Sonia ír Courtney-nak, hogy minden rendben lesz.

Beszéltem Zachkel. Megírja a cikket.

Maga egyszerűen csodálatos!

Courtney válasza mosolyt csal az arcára, a stresszlabdát a felső fiókba teszi. Már nincs rá szüksége, mert a probléma megoldódott.

És ezt magának köszönheti.

9

MIUTÁN ZACH ELBÚCSÚZIK Mrs. B.-től, valamelyest megnyugszik. Normális körülmények között eszébe sem jutna határidő-hosszabbítást kérni, még egy tanórán kívüli tevékenységre sem, de ezúttal nem volt más választása. Képtelenség lett volna befejezni a dolgozatot és a cikket is péntekre.

Valójában Crutcherről kellene dolgozatot írnia. Több ezer oldalt tudna írni arról a seggfejről, és ezzel nincs egyedül. Hírből már ismerte, mielőtt ő lett az irodalomtanára, és minden egyes szó igaz volt, amit hallott róla, sőt még a hírét is túlszárnyalta.

Kilép az iskolából a csípős, őszi levegőre, és beül a német gyártmányú, drága és feltűnő autójába. Az apja szerint a Belmontba autóval kell járni.

Soha ne becsüld alá az első benyomás jelentőségét!

Szintén wardizmus.

Zach kiszáguld a parkolóból, és hazafelé veszi az irányt. Ha szerencséje van, senki sem lesz otthon, és olvashat egy kicsit. Ha nem lesz szerencséje, be sem megy. Hihetetlen, hogy egy ekkora házban nincs magánélete, de ez az igazság. A szülei mindig kitalálják, mit csinál éppen.

Útközben felhívja Courtney, és meg sem várja, hogy Zach köszönjön.

– Helló, Lúzer! – szól bele. – Miért adod le késve a cikket?

– Már tudsz róla?

– Jóhogy. Én vagyok a szerkesztő. És ennek megfelelően ki is akadtam, amikor Mrs. B. közölte velem a hírt.

Zach fintorog.

– Miért bánsz így vele?

– Hogy lássa, mennyire érdekel a dolog. Szóval, miért késel a cikkel?

– Pluszfeladatot kaptam Crutchertől – feleli Zach.

– Szívás.

– Az.

– Elcseszted a legutóbbi dolgozatodat, mi?

– Nem csesztem el. Azért kaptam rá négyes fölét, mert Crutcher egy faszkalap.

– Négyes fölé? Gyász!

– Az átlagod alapján fognak megítélni – mondja Zach.

Ez is egy wardizmus.

– Úgy beszélsz, mint az anyám – közli Courtney.

– Ez fájt.

– Azért kaptad, mert késve adod le a cikket. Lúzer vagy.

A lány kinyomja.

Zachet nem bosszantja az ügy, és az sem zavarja, hogy Courtney Lúzernek szólítja. Általános iskola negyedikben adta neki ezt a becenevet, és poénnak szánta. A fiú nem vesztes, és ezt Courtney-nak köszönheti.

Az apját akkor léptették elő, és akkor költöztek ide Rhode Islandből. Ő volt az új gyerek az osztályban, és olyan diákok vették körül, akik születésük óta ismerték egymást. Első nap senki sem vett róla tudomást. A második napon észrevették, elsősorban Bennett, egy kretén. Leült a haverjaival Zach mellé a menzán, és miközben arról faggatták, hogy kicsoda, és honnan jött, lesöpörték az ebédjét a tálcáról. Ő megrémült a túlerőtől, és nem vágott vissza.

Courtney mentette meg. Odalépett az asztalhoz, és megállt Bennett mellett. Alacsony, vékony lány volt, a haját már akkor is lófarokban hordta, és az egyenruhája tökéletesre volt vasalva.

– Fogd vissza magad, Bennett! – förmedt rá a srácra. – Nyilvánvalóan fogalmad sincs, ki Zach apja.

Courtney sem tudta, de Zach hallgatott. Csak annyit tudott, hogy a lány fontos személy lehet, mert Bennett meghátrált.

– Csak szórakoztunk egy kicsit – felelte.

– Szórakozzatok máshol!

Bennett és a sleppje felállt, és szó nélkül távoztak.

Miután elmentek, Courtney leült Zach mellé, és bemutatkozott.