A. James McAdams

A FORRADALOM

ÉLCSAPATA

Kommunista párteszme
globális szinten

Budapest, 2023

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti mű:
A. James McAdams: Vanguard of the Revolution: The Global Idea of the Communist Party
© 2017 Princeton University Press
All rights reserved.

Magyar kiadás:
A. James McAdams: A forradalom élcsapata. Kommunista párteszme globális szinten
© MCC Press Kft., Budapest, 2023
© Szilágyi Áron András, 2023

Fordította: Szilágyi Áron András
Lektorálta: Botos Máté
Szerkesztette: Ladányi-Túróczi Csilla

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre vonatkozóan is.

ISBN 978-963-644-035-0 (print)
ISBN 978-963-644-036-7 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős szerkesztő: Pál Zsombor Szabolcs
Korrektúra: Takács Andrea
Borítóterv: Baranyai (b) András

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalom

Előszó

Előszó A forradalom élcsapata magyar kiadásához

Bevezetés

Mielőtt létrejött volna a szervezet, az eszme már létezett

Eszme és szervezet

Egy állandó mozgásban lévő eszme

A párt élete és halála

A forradalmi eszme

A változás kapuőrei

Az utazó radikálisok harciassága

A Kommunista kiáltvány

Készülődő forradalom?

A szervezet eljövetele

Az internacionálé és a nemzeti pártok

A forradalmi párt születése

A forradalom gyökerei

A szociáldemokrácia kezdetei Oroszországban

Lenin felemelkedése

A forradalmi eszme a gyakorlatban

Megmerevedett frontvonalak

Az állam a forradalomban

A bolsevik lehetőség

Az „elvtársi család”

Hogyan vált az eszme nemzetközivé?

A német alternatíva

A magyar kommunisták hatalomra jutása

A brit kommunisták nehéz sorsa

A francia baloldal egyesítése

Egy másfajta párt

A leninista párt létrehozása

A győztesek bizonytalansága

Az uralkodás jogának eszméje

Józan politika – erősödő pártszervezet

Törésvonalak a pártvezetésben

Sztálin révbe ér

Felülről szervezett forradalom

„A leninizmus teljes győzelme”

Sztálin támadása a párt ellen

Mi maradt?

Egy másfajta párt

A köztársasági forradalom előkészítése

A köztársasági kormányzás felemelkedése és bukása

A kínai kommunista párt létrehozásához vezető út

A kommunista párt első korszaka

Egy írástudó Hunanból

A párt fordulópontja

A hosszú menetelés mitológiája

Úton a „sinizált” marxizmus felé

Monolit szocializmus

Forradalom és alkalmazkodás között

A „harmadik szakasz” és a szovjet lebegtetés vége

„Népfrontok” a Szovjetunió szolgálatában

A Szovjetunió érdekei

Nemzetközi forradalmárok helyett nemzeti apparatcsikok

Mese a két Európáról

Egységes államrendszer

Az állam felemelkedése, a párt bukása

Leszámolás a pártalapítókkal

A lenini eszme újrafelfedezése

Sztálin elvtársai

A sztálinizmus továbbélése Kelet-Európában

A jugoszláv kivétel

Az első titkár beszél!

Válság a szovjet blokkban

A kommunista birodalom

Visszatérés az egyszemélyi vezetéshez

Hruscsov bukása

A karizmatikus vezető és a párt

A forradalom beteljesületlen ígérete

Az első kommunista párt megalapítása

Egy lázadó párt

A szervezetre váró eszme

Milyen legyen a párt?

A forradalom visszatérése

Határtalan buzgalom

Vita a párt eszméjéről

Virágzó virágok, versengő elméleti iskolák

A nagy ugrás

Interregnum

Úton a kulturális forradalom felé

A kulturális forradalom kezdete

Egy másfajta forradalmi rend felé

A párt újjáépítése

A párt visszatérése

Először Magyarország

Majd a Szovjetunió

Csehszlovákia túl messzire megy

A reformok ellenzői

Tito útja

Teng Hsziao-ping útja

Tovább élő személyi kultuszok

A normalitás megpróbáltatásai

A nyugati kommunizmus alkonya

Veszélyben a párt

Lengyelország: elmozdulás az állam felé

Gorbacsov új irányvonala

A lengyel és a magyar út

Kína: egy más jellegű válság

Akik csak vártak, és nem tettek semmit

Amit már nem lehetett megmenteni

A párt megszűnése

Akik új utat választottak

Dinasztikus szocializmus Észak-Koreában

Kína, a modernizálódó autokrácia

Vietnám útja a kapitalizmus felé

Kuba karizmatikus diktatúrája

A párt elsorvadása

JAVASOLT OLVASMÁNYOK

1. fejezet • Bevezetés

2. fejezet • A forradalmi eszme

3. fejezet • A forradalmi párt születése

4. fejezet • Hogyan vált az eszme nemzetközivé?

5. fejezet • A leninista párt létrehozása

6. fejezet • Egy másfajta párt

7. fejezet • Monolit szocializmus

8. fejezet • A lenini eszme újrafelfedezése

9. fejezet • A karizmatikus vezető és a párt

10. fejezet • A forradalom visszatérése

11. fejezet • A párt visszatérése

12. fejezet • A párt veszélyben

13. fejezet • A párt megszűnése

Rövidítések jegyzéke

Név- és tárgymutató

Nancynek,
gyermekeinknek és unokáinknak

Előszó

Mi is tulajdonképpen – vagy mi volt valaha – a kommunista párt? A politológusoknak és történészeknek köszönhetően gazdag és szerteágazó szakirodalommal rendelkezünk az egyes pártokat illetően. Ennek a kutatómunkának köszönhetően provokatív elméletek és aprólékos elemzések egyaránt rendelkezésünkre állnak a világ szinte valamennyi kommunista pártjának fejlődéséről és szerveződéséről. A tanulmányok nemcsak az olyan óriáspártokat érintik, mint a Szovjetunió Kommunista Pártja és a Kínai Kommunista Párt, de az olyan kisebb, de nem kevésbé érdekes szervezeteket is, mint az Albán Munkáspárt vagy a Mongol Népi Forradalmi Párt. Ugyanakkor, bármily meglepő, a kommunista pártról, mint intézményről, gyakorlatilag nem készült átfogó tanulmány. A huszadik században a kommunista párt a világ két legbefolyásosabb párttípusának egyike volt, a liberális-demokratikus polgári pártok első számú kihívója. Kommunista vezetők uralkodtak a világ hatalmas területei felett, és emberek százmillióinak figyelmét vonták magukra.

Könyvemmel ezt a hiányt igyekszem pótolni ezen egyedülálló intézmény szisztematikus vizsgálatával. Két célt tűztem ki magam elé. Az első, hogy egy értelmező politikatörténti ismertetést adjak a párt hosszú időszakokon átívelő és nagyon különböző körülmények között végbement fejlődéséről. Nevük és közös meggyőződésük hasonlósága ellenére a kommunista pártok olyan országokban, mint Németország, az Egyesült Államok, Észak-Korea vagy Kuba, alapvető dolgokban különböztek egymástól. És ahogy telt az idő, folyamatosan változtak is. Második célom, hogy koherens érvrendszert hozzak létre arra vonatkozóan, hogy ezek a pártok miért öltöttek ilyen sokféle formát. Azt állítom, hogy ezeket a különbségeket a pártvezetőknek egy visszatérő dilemmával kapcsolatos döntései határozták meg: ez pedig a forradalmi párt eszméje és a hatékony pártszervezet szükségessége közötti kapcsolat. Érvelésem szerint vonzó eszmék nélkül ezeknek a pártoknak kevés követőjük lett volna, koherens szervezeti struktúrák nélkül pedig biztosan szétestek volna.

Értekezésem felépítése során tudatosan törekedtem arra, hogy mind a tudományos közösséghez, mind az érdeklődő olvasókhoz egyaránt szóljak. Bízom benne, hogy a világ egy-egy részére szakosodott politológusok és történészek hasznosnak találják majd a kommunista párt globális fejlődéséről szóló elemzésemet, és így összehasonlíthatják majd az általuk kutatott eseteket más régiók tapasztalataival. Tekintettel tanulmányom terjedelmére, természetesen nem foglalkozhattam részletesen minden párttal vagy a kommunista éra minden időszakával. De őszintén remélem, hogy az érdeklődő olvasók számára ez a könyv a modern kor egyik legjelentősebb politikai intézményének ismeretét célzó provokatív bevezetésként szolgál majd. Kerültem a szakzsargont, a jegyzeteket pedig az elsődleges forrásokra és a statisztikai adatok forrásaira korlátoztam (ahol csak lehetséges: angol nyelven). Ahelyett, hogy kimerítő bibliográfiát adnék, inkább összeállítottam egy olyan listát a javasolt angol nyelvű olvasmányokból, amelyek az olvasó segítségére lehetnek, ha a témával mélyebben is szeretne foglalkozni.

Könyvem megírását megelőzően évekig kutattam a világ kommunizmusának történetét, számos tanulmányt írtam róla és tanítottam a témáról: így jött létre ez a mű. Sokan játszottak szerepet a születésében. Pályafutásom korai szakaszában abban a szerencsés helyzetben voltam, hogy az akkoriban „összehasonlító kommunizmuskutatás” néven ismert szakterület számos kiemelkedő gondolkodójával találkozhattam. Cyril Black, George Breslauer, Stephen Cohen, Gregory Grossman, Andrew Janos, Ken Jowitt, Richard Löwenthal, Norman Naimark, Robert Tucker, Richard Ullman és Dale Vree munkássága egyaránt rendkívül inspiráló volt számomra.

E könyv megírása során sokan adtak tanácsot, sokak nagylelkűségét és bátorítását élvezhettem. Köszönettel tartozom azoknak, akik elolvasták és kommentárokkal látták el a kézirat fontosabb részeit: George Breslauernek, Lowell Dittmernek, Graeme Gillnek, Michel Hockxnak, Victoria Tin-bor Huinak, Lionel Jensennek, George Libernek, Stephen Lovellnek, Semion Lyandresnek, Alex Martinnak és Maria Rogachevának. Hálás vagyok emellett azoknak, akik az egyes fejezetekkel kapcsolatban segítettek ötleteikkel: Heinrich Bortfeldtnek, Shaojin Chainak, Forrest Colburnnek, John Deaknak, Felipe Fernández-Armestónak, Robert Fishmannek, Andy Gouldnak, Hörcher Ferencnek, Hrvoje Kekeznek, Elisabeth Köhlernek, Jeff Kopsteinnek, Tom Kselmannak, Willem Melchingnek, Mezei Balázsnak, Olivier Morelnek, Norman Naimarknak, Slawomir Nowosadnak, David O’Connornak, Francesco Pitassiónak, Richard Rose-nak, Wolfgang Seibelnek, Roman Setovnak, Ivette Sosa-Frutosnak, Ernesto Verdejának, Lynn White-nak és John Quangsheng Zhaónak. Köszönöm továbbá a könyv anonim bírálóinak kiváló javaslataikat. Végezetül hálás vagyok azon hallgatóimnak, akik fáradhatatlanul munkálkodtak mellettem kutatási asszisztensként: Joshua Bandochnak, Michael Bocchinónak, Omar Coronel-Cuadrosnak, Ellen Dahlbynak, Juan Albarracín Dierolfnak, Helen Favorite-nek, April Dan Fengnek, Laura Gamboa-Gutierreznek, Brian Kleinnek, Stephen Payne-nek, Ana Petrovának, Luis Schenoninak, Gregory Siemsnek, Flora Xiao Tangnak, Thomas White-nak, és Kathy Wodolowskinak.

Több mint két és fél évtizede vagyok abban a szerencsés helyzetben, hogy a Notre Dame-i Egyetem oktatója lehetek. Ebben az egyedülálló szellemi közösségben mind a kollégáim, mind a diákjaim folyamatos inspirációt jelentenek számomra, mert szeretnek tanulni és hisznek abban, hogy a tudományos tevékenységet nem szabad elválasztani az emberi tényezőtől. Sok éven át különösen szerencsésnek mondhattam magam, mivel az Európai Tanulmányok Nanovic Intézetét irányíthattam. A Keough School for Global Affairs keretében működő Nanovic Intézet a bölcsészettudományok, a művészetek és a társadalomtudományok valamennyi területe közötti interdiszciplináris tudományos kutatás és párbeszéd rendkívüli otthona. Szívből köszönöm az intézet valamennyi munkatársának támogatását. Köztük is különösen Sharon Konopkáét. Az elmúlt tizenöt év során Sharon számtalan módon támogatott abban, hogy egyensúlyt teremtsek a Notre Dame-on végzett sokrétű feladataim között, miközben a bölcsesség és a jó humor kiapadhatatlan forrásának bizonyult. Köszönettel tartozom Cathy Bruckbauernek is, aki nagy szakértelemmel boncolgatta szövegeimet, meglátásaira és bátorítására óriási szükségem volt.

Hálás vagyok a Dr. William M. Scholl Foundationnek, amely sok éven át döntő szerepet játszott abban, hogy kutatásaimnak szentelhessem magam. 2012–2013-ban a Németországban található konstanzi Kulturwissenschaftliches Kolleg biztosított számomra felbecsülhetetlen lehetőséget arra, hogy a Rajna folyóban gyönyörködve végezzem munkámat. Különösen szerencsésnek mondhatom magam amiatt, hogy ezt a könyvet a Princeton University Press kiadónál jelentethettem meg. Nagyon hálás vagyok szerkesztőmnek, Eric Crahannek bizalmáért, lelkesedéséért, tanácsaiért és türelméért. Köszönöm továbbá Kathleen Cioffinak, John Donohue-nak és Hannah Zuckermannak a könyv elkészítésében nyújtott segítségüket.

Végül szeretettel ajánlom ezt a könyvet Nancynek, akinek határtalan megértése és odaadása nélkül mindez nem jöhetett volna létre, valamint gyermekeinknek és unokáinknak. Ezekben a politikailag nyugtalan időkben, amikor a liberális demokráciát ismét a szélsőségesség és az intolerancia fenyegeti, remélem, hogy találnak majd olyan politikai inspirációt, amely intelligenciájukhoz, nyitottságukhoz és jóságukhoz méltó.

Előszó A forradalom élcsapata magyar kiadásához

Magyar olvasóimnak:

A forradalom élcsapata egy különös felfedezésnek köszönhetően jött létre. Annak ellenére, hogy a világkommunizmus politikájáról és történetéről rengeteg kiváló könyv született, gyakorlatilag nincs olyan tanulmány, legalábbis angol nyelven, amely kifejezetten a kommunista párt témájával foglalkozna. Ahogy a kötet angol nyelvű előszavában utalok is rá, igencsak meglepődtem, amikor erre a felismerésre jutottam. Hiszen több mint másfél évszázadon keresztül a liberális és demokratikus pártok vonzerejének és tekintélyének Észak-Amerikában és Nyugat-Európában nem létezett nagyobb kihívója, mint Közép- és Kelet-Európa, Oroszország, Latin-Amerika és Ázsia nagy részének kommunista pártjai. Ez a könyv a kommunizmusról szóló tudományos irodalom e hiányosságát igyekszik pótolni.

Politológusként konkrét célom volt e mű megírásával. Ahelyett, hogy megkísérelném teljeskörűen bemutatni az összes kommunista párt történetét – ami önmagában is lehetetlen feladat lenne –, inkább arra törekedtem, hogy felállítsak egy, a párt sajátos identitásával kapcsolatos elméletet, amely magyarázattal szolgál mind a párt rendkívül hosszú, a különböző politikai és kulturális kontextusokon átívelő történetére, mind pedig hirtelen hanyatlására és bukására a kelet-európai kommunizmus 1989–1991-es összeomlását követő években. Összességében azt állítom, hogy a pártot mint olyat a forradalmi változás sokszínű eszméje alapozta meg, amely állandó feszültségben állt a hatékony kormányzás kiépítésének követelményeivel. Továbbá úgy vélem, hogy ennek az eszmének a konkrét körülményekhez való sikeres hozzáigazítása közvetlenül összefüggött azoknak a személyiségeknek – Vlagyimir Lenin, Joszif Sztálin, Mao Ce-tung, Fidel Castro és még sokan mások – a döntéseivel, akik abban a helyzetben voltak, hogy lényegi befolyást gyakoroljanak. Végül, talán ellentmondásos módon, az is meggyőződésem, hogy a pártvezetésnek ez az összetett eszméje a kilencvenes évekre lényegében kimerült. Annak ellenére, hogy egy maroknyi rezsim, például Kína, Vietnám, Laosz és Kuba, a 2020-as évek elején még mindig kommunistának vallja magát, fenntartom, hogy a pártvezetés esetükben már inkább a hatalom megtartására és nem az alapelvek védelmére összpontosít.

A forradalom élcsapatát két különböző célközönségnek szánom. Az érdeklődő olvasókra gondolva igyekszem közérthetően bemutatni a különböző kommunista pártok és mozgalmak felemelkedését és bukását a történelem széles spektrumán, mégpedig jelentősen eltérő kultúrájú és történelmi tapasztalatokkal rendelkező országok példáján. A tudományos közönség számára pedig igyekszem prezentálni a világ hatalmas részén oly nagy hatású forradalmi vezetés koncepciójáról való gondolkodás provokatív szempontjait. Aligha állíthatom magamról, hogy szakértője vagyok az összes általam vizsgált pártnak. Sok esetben nem volt más választásom, mint hogy a rendelkezésemre álló másodlagos irodalomra támaszkodjam. Emiatt kétségtelenül lesznek olyan esetek, amelyek kapcsán bizonyos pártok szakértői nem értenek egyet állításaimmal, több bizonyítékot követelnek, vagy alig várják, hogy korrigálhassák hibáimat. Mindazonáltal bátorítom őket arra: gondolkodjanak el azon, hogy a szakterületükön előforduló esetek hogyan viszonyulnak az általam bemutatott számtalan esethez. Mindenekelőtt remélem, hogy alaposan körbejárnak egy olyan témát, amelyhez újra és újra visszatérek. A politikai és társadalmi változások tanulmányozása során fontosnak tartom annak felismerését, hogy az eszmék ugyanolyan hatásosak tudnak lenni, mint azok a szervezetek, amelyeket az emberek azért hoznak létre, hogy céljaikat a gyakorlatban is megvalósítsák.

Végezetül egy szó az általam kiválasztott esetekről. Amikor eldöntöttem, hogy mely pártokat emeljem ki ebben a tanulmányban, tudatosan választottam olyan országok (múltbeli és jelenkori) eseteit, ahol magam is éltem (például Kelet-Németországban és Angliában), vagy ahol már jártam (például a Szovjetunióban, Kínában, Kubában és Észak-Koreában). Ennek eredményeképpen az olvasók talán hiányolhatnak ebből a kötetből bizonyos pártokat. De ez szerintem egyáltalán nem baj. Inkább azt remélem, hogy erre a tényre is úgy tekintenek majd, mint egyfajta felhívásra: nyugodtan teszteljék a kommunista párt eszméjének felemelkedéséről és bukásáról szóló általános elméletem érvényességét sok más kontextusra és korszakra vonatkozóan.

A. James McAdams
Notre Dame-i Egyetem, Egyesült Államok

1. FEJEZET

Bevezetés

1990. március 14-én a Szovjetunió egy éve létező parlamentje, a 2250 tagú Népképviselők Kongresszusa megszavazta, hogy módosítsák az ország alkotmányának 6. cikkelyét. A régi cikkely világos, tömör és lényegre törő volt. Kijelentette azt, ami hosszú idők óta magától értetődőnek és vitathatatlannak tűnt: a Szovjetunió Kommunista Pártja (SZKP) „a szovjet társadalom vezető és irányító ereje, politikai rendszerének, valamint minden állami és társadalmi szervezetnek a magja”. Szerepelt benne az is, hogy az SZKP „marxista–leninista tanokkal van felvértezve”. Ezekkel a tanításokkal együtt a párt célja, hogy „tervszerű és tudományosan megalapozott jelleget adjon a szovjet nép kommunizmus győzelméért folytatott harcának”.
1

A Népképviselők Kongresszusának küldöttei ezzel szemben egészen másképp látták az SZKP-t. A 6. cikkely új változatában a párt szerepének megfogalmazása nem is lehetett volna homályosabb. Megszavazták, hogy a dokumentumban szerepeljen az SZKP, de csak úgy, mint egy a különböző, meg nem nevezett politikai pártok, szakszervezetek, társadalmi szervezetek és tömegmozgalmak közül. A korábbi évtizedekkel ellentétben a képviselőknek más pártokkal versenyezve kell megpályázniuk a tisztséget, és mint minden jogállami politikai rendszerben, a parlament döntéseinek kell alávetniük magukat. A legbeszédesebb, hogy a megváltoztatott cikkely nem tett utalást a párt vezető szerepére.
2

Megdöbbentő, milyen határozott és végérvényes volt ez a módosítás. Bár a Szovjetunió két szövetségese, Magyarország és Lengyelország már egy évvel korábban, 1989 tavaszán lényegében hatályon kívül helyezte az egypártrendszer elvét, ezeknek az eseményeknek a jelentősége csak akkor vált teljesen nyilvánvalóvá, amikor a tiltakozás és a kommunista uralommal szembeni népi elégedetlenség hullámai a hasonló alkotmányos rendelkezések eltörléséhez vezettek Kelet-Németországban, Csehszlovákiában és Bulgáriában is. Válaszképpen a szovjet hatóságok igyekeztek megakadályozni, hogy a ragály átterjedjen az országukra. A parlament előző, 1989. december közepén tartott ülésén Mihail Gorbacsov, az SZKP főtitkára és társai megpróbálták levenni a 6. cikkely témáját a napirendről. Amikor olyan prominens ellenzéki képviselők, mint Jevgenyij Jevtusenko költő vagy Andrej Szaharov, fizikusból lett emberi jogi aktivista azt követelték, hogy a pártot fosszák meg kitüntetett jellegétől, és kényszerítsék arra, hogy a szavazófülkében tegye próbára hírnevét, Gorbacsov visszavágott. Ragaszkodott hozzá, hogy a kongresszusnak fontosabb témákkal kell foglalkoznia. „Nem kell úgy tennünk ebben az ügyben, mintha vészhelyzet lenne – jelentette ki a főtitkár. – Mire fel ez az egész dráma? Az alkotmányos változások ügyét nagy felelősséggel kell megközelítenünk.”
3

Márpedig vészhelyzet volt, és ezt Gorbacsov is jól tudta. Pártjának létezése került veszélybe. Az SZKP vezetése már több mint egy évtizede tisztában volt azzal: sok egyszerű párttag nem hisz már abban, hogy szervezetüket a jelenlegi formájában érdemes lenne megvédeni. Alig egy hónappal korábban, amikor több mint 200 ezer tüntető követelte Moszkva utcáin a többpárti választásokat, a felvonulók között bizony nem volt nehéz SZKP-tagokat találni. Így Gorbacsov a 6. cikkely módosítását követő napon, ha szavakban nem is, tettekben megmutatta, hogy tudja, mennyire megváltozott a világ. Engedte, hogy a Népképviselők Kongresszusa megválassza őt a Szovjetunió első – és mint kiderült, utolsó – elnökévé. Amikor négy hónappal később, 1990 júliusában ebben az új minőségében az SZKP XXVIII. kongresszusán megtartotta hivatalos beszámolóját, már nem a párt főtitkári pozíciója volt tekintélyének elsődleges forrása, és a régi elvtársakkal való kapcsolata is minőségi változáson esett át. Egy évvel később egy sikertelen katonai puccsot követően Gorbacsov lemondott az SZKP vezetéséről, és elnökként elrendelte a kormányban betöltött összes párttisztség megszüntetését. A Szovjetunióban és szövetséges országainak többségében a pártnak minden szempontból befellegzett.

Mielőtt létrejött volna a szervezet, az eszme már létezett

Mi is tulajdonképpen a kommunista párt? Első pillantásra egyszerűnek tűnik a válasz. Ha azt a doktrinális definíciót vesszük alapul, amelyet a szovjetek a bolsevik forradalom vezetőjének, Vlagyimir Iljics Leninnek tulajdonítottak, és amelyet Joszif Sztálin uralma alatt öntöttek szavakba, akkor a kommunista párt a kapitalizmus erőszakos megdöntése mellett elkötelezett forradalmi szervezet. Célja, hogy a burzsoázia uralmát a proletariátus szocialista diktatúrájával váltsa fel, ami az osztályok nélküli kommunista társadalom létrehozásához vezet. „Leninista” vagy „marxista–leninista” tagjai olyan önzetlen egyének, akiket egyedül a közös ügy mozgat, és akik mindent kétséget mellőzve követik a párt utasítását. Olyan forradalmi személyiségek meglátásaival felvértezve, mint Karl Marx, Friedrich Engels és Lenin, az ő feladatuk az igazság proletariátushoz való eljuttatása, és ennek a csoportnak felvilágosítása azt illetően, vajon melyek is az ő valódi érdekeik. Azzal, hogy fellázadnak és legyőzik elnyomóikat, az élcsapat vezetésével a dolgozó tömegek beteljesítik történelmi küldetésüket. Mivel ezeknek a proletároknak „nincs hazájuk”, a világ egyik részén kitörő forradalmat elkerülhetetlenül követni fogják újabb, más országokban kitörő forradalmak, amint azokban fejlett proletariátus alakul ki.

Az önmagukat ilyen hivatalos kifejezésekkel meghatározó pártok kitörölhetetlen nyomot hagytak a huszadik század történelmén. Amikor Gorbacsov 1985-ben hatalomra került, a párttagok joggal tekinthették magukat egy globális intézmény részeinek. Több mint egy évszázadon át, jóval a globalizációval ma összekapcsolt jelenségek – a nemzetközi pénzforgalom, a multinacionális vállalatok, az internet és a közösségi média – megjelenése előtt a kommunista párt mindenütt jelen volt. Kontinenseken átívelően elért különböző országokba, lett légyen szó kiterjedt városi központokról vagy aprófalvakról, zsúfolt gyárakról vagy egyetemi vitakörökről. 1985-ben a világ 162 országából huszonnégyet kommunista pártok irányítottak. Ez a szám nagyságrendileg összemérhető azzal a mennyiséggel, ahány országban (nevezetesen harmincötben) a kommunizmus fő globális versenytársa, a liberális demokrácia vert gyökeret. Ugyanekkor a világ népességének mintegy 38 százaléka (4,4 milliárdból 1,67 milliárd) élt kommunista rendszerekben. Az SZKP KB Nemzetközi Osztálya hivatalosan 95 hatalmon lévő vagy ellenzékben politizáló kommunista pártot ismert el. Összességében, ha a 107 jelentős tagsággal rendelkező pártot számítjuk, akkor 1985-ben világszerte körülbelül 82 millió ember volt valamilyen kommunista párt tagja.
4

Mindazonáltal még a világkommunizmus történetét csak futólagosan ismerő olvasók is azonnal átlátják, milyen nehézségeket okozhat, ha ezeket a szereplőket és azokat a forradalmi szervezeteket, amelyek Marx, Lenin, Mao Ce-tung és Fidel Castro, és a hozzájuk hasonló személyek elképzeléseiben szerepeltek, kapcsolatba akarjuk hozni egymással.
5
Hacsak nem külső erő kényszerítette őket, kevés kommunista párt jutott hatalomra a mozgalom alapítói által várt népfelkelés eredményeként. Azokban az esetekben pedig, amikor helyi kezdeményezésű pártok kerültek vezető szerepbe, mint például Kínában, Jugoszláviában és Vietnámban, még kisebb szerepet játszott a proletariátus. Többségük fejlődő országokban jött létre, és sikerük nagymértékben függött a nem munkás rétegek, különösen a parasztság elkötelezettségétől. Továbbá sem a kívülről kikényszerített, sem a helyi kezdeményezésű forradalmak nem a korábban elnyomott többség diktatúráját eredményezték. Ami létrejött, az egy párt diktatúrája volt az egész társadalom felett.

Ez a körülmény fejtörést okoz a politika és a történelem tanulmányozóinak. Egy olyan intézmény, amely ekkora nyomot hagyott a világban, hogyan különbözhetett ennyire attól, amit az alapítói elképzeltek, és hogy lehetett ennek ellenére mégis sikeres? Könyvemben amellett fogok érvelni, hogy ezt a kérdést csak akkor tudjuk megválaszolni, ha elszakadunk attól a felfogástól, hogy a pártot kizárólag – vagy akár csak elsődlegesen – formális szervezetként kellene értelmeznünk. Ha visszatekintünk a világ kommunizmusának történetére, nagyon sok esetben, beleértve a Szovjetuniót és Kínát is, feltűnik, hogy voltak kommunisták vagy baloldali radikálisok, akik jóval azelőtt csatlakoztak ezekhez a mozgalmakhoz, hogy a párt egységes szabályokkal rendelkezett volna. Többségüknek kevés vagy semmilyen tapasztalata nem volt a politikát illetően. Nem a kommunista párt fentebb vázolt doktrinális felfogásához kötődtek. Ehelyett változó nézetrendszer motiválta őket azzal kapcsolatban, hogy mi lenne célravezető egy sikeres forradalom lebonyolítása érdekében, és mi következzen utána. Valójában számos kommunista pártot, amelyet ebben a könyvben vizsgálni fogok – az oroszt, a kínait, az olaszt és a németet meg másokat –, kezdetben az jellemezte, hogy vezetőik küldetésük és alkalmazandó taktikáik tekintetében nyílt vitákat folytattak.

Nem véletlen, hogy a forradalmi vezetés e képlékeny felfogásának hatalmas ereje volt. A kommunista párt vezető szerepének eszméje viharos időkben született, fejlődött, közben pedig a sok megpróbáltatás nyomán számos átalakuláson esett át. A tizenkilencedik század második felétől a huszadik század első feléig mindenütt bőven lehetett okot találni a status quo teljes elutasítására. A fennálló intézmények nem tudták megakadályozni a még soha azelőtt nem tapasztalt hatalmas emberi katasztrófákat – világháborúkat, polgárháborúkat, tömegtüntetéseket, parasztfelkeléseket, külföldi inváziókat és a teljes gazdasági összeomlást. A fiatal idealistáknak, értelmiségieknek, művészeknek, vallási és etnikai kisebbségeknek és női aktivistáknak, akik ezekben az évtizedekben forradalmi tevékenységeket folytattak,
6
nem kevés „kérőjük” volt: anarchisták, szindikalisták, populisták, utópista szocialisták, terroristák és fasiszták. De ezek egyike sem tudott versenyezni a kommunista párt globális vonzerejével. Az élcsapat eszméje egyszerre három erőteljes okot adott híveinek arra, hogy kövessék parancsait: a biztonságot, hogy egy sikerre hivatott haladó mozgalom részesei; az elégedettséget, hogy egy önmaguknál magasabb rendű ügyet szolgálhatnak; és a büszkeséget, hogy nagyszabású történelmi dráma részesei lehetnek.

A modern politikai pártok között szinte egyedülálló módon mondható el a kommunista pártról, hogy forradalmár híveinek a kezdeti időszakban meggyőződésük volt: a mozgalom diadala egyszerűen elkerülhetetlen. A párt embrionális időszakában a mozgalom legjelentősebb gondolkodói, Karl Marx és Friedrich Engels az emberi kapcsolatok csábítóan egyszerű elméletét vázolták fel. Leírásukban a közelgő forradalmat a termelőeszközöket birtokló kisebbségben lévő osztály érdekei és a többségben lévő munkások közötti feloldhatatlan ellentmondásként írják le. Ezek szerint a proletariátus munkaerejét a tőkések a végtelen profitszerzés érdekében folyamatosan kizsákmányolják. Kezdetben a proletariátusnak nincs más választása, mint elfogadni ezt az állapotot. Végül azonban a két osztály közötti ellentétek annyira elviselhetetlenné válnak, hogy a munkásosztály a fennálló termelési rendszer megdöntésére kényszerül.

A valóságban Marx és Engels konkrét előrejelzései csak néhány elszigetelt esetben valósultak meg, ha egyáltalán sor került rájuk. Ez a körülmény azonban mégsem állította leküzdhetetlen dilemma elé a kommunista vezetőket. Éppen ellenkezőleg, ahogyan azt ebben a könyvben bizonyítani is fogom, hátrahagyott üzenetük, miszerint az elnyomott többség elkerülhetetlen győzelmet fog aratni az elnyomó kisebbség felett, tartós erőforrást jelentett a forradalmárok jövőbeli nemzedékei számára. Ennek a kettősségnek a „jól ismert hasonlósága” kinek-kinek a saját országában meglévő többségek és kisebbségek közötti más, hasonlóan mély konfliktusokkal összevetve, gondolunk itt például a parasztok és földbirtokosok, a nacionalista felszabadítók és a gyarmatokat kormányzó szervek, a hazafiak és a megszállók közötti ellentétekre, lehetővé tette a magukat „marxistáknak” nevezők számára, hogy kijelentsék: ügyük minden harcos támogatást megérdemel.
7
Vezetőik nem mindig éltek a lehetőségekkel, amelyeket e kettősségek kínáltak. Azok egyfajta mentőcsónakként mégis rendelkezésre álltak és alkalmasak voltak arra, hogy mozgalmaikat előrelendítsék.

A kommunista párt eszméje emellett azért is vonzott annyi embert, mert a közösség és az összetartozás érzését kínálta azokban az időkben, amikor a társadalmi zavargások és a háború miatt az emberi kapcsolatok felbomlóban voltak. A kiváltságért cserébe, hogy e közösséghez tartozhattak, a párttagok még arra is hajlandóak voltak, hogy az igazságos társadalomhoz vezető út felfedezésére irányuló közös vállalkozás érdekében feláldozzák egyéniségüket. A kommunizmusról szóló beszámolók tele vannak bizonyítékokkal arról, hogy milyen komolyan vették ezt a szent „elsőáldozást”.
8
Nézzük például Milovan Gyilasz, a második világháború utáni jugoszláv politika egyik kiemelkedő alakja és a későbbi években ugyancsak befolyásos disszidens szavait: hogyan írta le ennek a  közös ügynek a mámorító hatását. „A saját sorsom nem számított a közösen vívott küzdelemhez képest – mesélte –, és nézeteltéréseinknek nem volt jelentőségük eszménk megvalósulásának nyilvánvaló elkerülhetetlensége mellett.”
9

Ennek az erkölcsi elkötelezettségnek a velejárója v olt az a tagadhatatlan és gyakran borzasztó méreteket öltő meggyőződés, amellyel a párttagok tudatosan igazolni tudták, hogy a közös ügy nevében akár elvtársaik is feláldozhatók. Két évtizeddel Gyilasz vallomása után Julia Minc, a Lengyel Sajtóügynökség korábbi vezetője és az Állami Foglalkoztatási Bizottság alelnöke így vette védelmébe ezt az elvet, amikor ártatlan párttagok kivégzésével kapcsolatban kérdezték: „Ha választani kell a párt és egy egyén között, akkor a pártot választjuk, mert a pártnak van olyan átfogó célja, amely sok ember javát szolgálja, de egy ember az csak egy ember.”
10

Végső soron a párttagok hite a forradalom elkerülhetetlenségében és a hajlandóságuk, hogy magánérdekeiket alárendeljék a nagy egésznek, azon a feltételezésen alapult, hogy nem fognak visszaélni a pozíciójukkal. Nekik adatott meg az a kiváltság, hogy ennek a mozgalomnak az élére állhattak, mégpedig egyszerűen azért, mert szerintük másoknál jobban teljesítenek abban, hogy a nép érdekeit felismerjék. „Mi, kommunisták – kezdi Joszif Sztálin 1926-os esküjét –, különös vágású emberek vagyunk. Nem közönséges anyagból vagyunk mi gyúrva. […] Nincs nagyobb tisztesség, mint tagnak lenni abban a pártban, amelynek alapítója és vezetője Lenin elvtárs.” Ugyanakkor figyelmeztetett, hogy minden tag köteles „becsülettel” teljesíteni Lenin végakaratát.
11
Az bizonyos, hogy Sztálin a későbbi években határozottan megsértette ezt az elvet. Ennek dacára az erényes párt mítosza tovább élt.

Eszme és szervezet

A kommunista párt forradalmi eszmeként való felfogása magyarázatot adhat a korai idők tagságának lojalitására. Azt már azonban nem képes megmagyarázni, hogyan lehetett fenntartani ezt a lojalitást. E kihívás ellenére Marx és más korai kommunisták próféciáinak legnagyobb gyengesége az, hogy olyan időfelfogáson alapulnak, amely az álom megvalósulását egy meg nem határozott jövőbeli időpontra helyezi. Persze aligha hibáztathatjuk a tizenkilencedik századi gondolkodókat a konkrétumok hiánya miatt. Marxnak és kortársainak a legnagyobb érdeme az a meggyőződés, hogy a történelem progresszív logika szerint halad. A tény, hogy az ígéret földje a távoli jövőben lebeg, azt is jelenti, hogy a később érkező pártvezetők kénytelenek mindig az adott feltételekhez alkalmazkodni, hogy képesek legyenek meggyőzni a párttagokat arról: tovább kell menetelniük.

Zűrzavaros időkben e pártok áldozatvállalásra való felhívásának még van értelme. Tagjaik „csak láncaikat veszíthetik” és „egy egész világot nyerhetnek”.
12
A nehézségek akkor merülnek fel, amikor a kedvezőtlen körülmények enyhülnek. Ez nemcsak a vezetők képességeit teszi próbára a tekintetben, hogy meggyőzzék a tagságot: eszméikhez továbbra is érdemes hűségesnek maradniuk, hanem nehéz döntés meghozatalára is kényszeríti őket. Vagy az osztályellenség, a rejtett szabotőrök és imperialista agresszorok rémképeinek megidézésével keresnek újabb és újabb okokat arra, hogy ideológiai éberséget igényeljenek, és az osztályharc felélesztését követeljék, vagy pedig módosíthatják azokat a feltételeket, amelyek szerint az új társadalomba való átmenet megtörténik.

Ezek a változó körülmények elkerülhetetlen konfliktust hoztak létre a pártról alkotott két elképzelés, a párt mint eszme, illetve a párt mint szervezet között. Azok a kommunisták, akik az első felfogást hangsúlyozzák, azt állítják, hogy a szocializmus építésének és a kommunizmusba való tényleges átmenetnek a folyamata hosszú és fáradságos. Véleményük szerint még a sikeresen hatalomra jutott pártoknak is fenn kell tartaniuk a forradalmi éberséget a belföldi és imperialista agresszióból eredő folyamatos fenyegetésekkel szemben. A „féken tartott háború állapotában”, a „proletárhatalom ellenfelei ellen irányuló harc katonai rendszabályait” feltételezve, ahogy Lenin egyik esszéjében megjegyezte, a pártnak jogában áll mindent megtenni, ami szükséges, hogy megvédje vívmányait.
13
Ezzel szemben azok a kommunisták, akik a pártra mint szervezetre helyezik a hangsúlyt, azt állítják, hogy a forradalom folyamatos szem előtt tartása mellett szükség van a mozgalmukat összetartó, rögzült rutinok kialakítására is, ideértve a tartalommal rendelkező elvárásokat a párttagok részéről, a rendszeres gyűléseket és a döntéshozatal következetes normáit. Ráadásul azt állítják, hogy amennyiben a párt meggyengül és az a veszély fenyegeti, hogy eljár felette az idő, akkor a vezetői kénytelenek lesznek alkalmazkodni a bevett intézményekkel való együttműködéshez. Amint ezek a pártok politikai felelősséget vállalnak, ezek a feladatok még fontosabbá válnak. A katonai konfliktus és a társadalmi felfordulás pusztító következményei után a hirtelen hatalomra került vezetőknek kézzelfogható jeleket kell adniuk híveiknek arról, hogy a forradalmi mozgalom önfeláldozó nehézségei megérik az áldozatot. Ezekben az esetekben szükségük van azokra az eszközökre, amelyekkel helyreállíthatják tönkrement gazdaságukat, valamint a nyugalom és a stabilitás légkörét.

Amikor ily módon különbséget teszek a forradalmi párt és a szervezetszerű párt eszméje között, nem azt akarom sugallani, hogy ez a két felfogás szükségszerűen ellentétben áll egymással. A politikai vezetők minden politikai mozgalomban – bár nem mindig, ahogyan azt néhány forradalmár esetében látni fogjuk – arra törekszenek, hogy minimalizálják azt a mértéket, amelyben az eszmék és a kormányzás gyakorlati követelményei közötti választás elkerülhetetlenné válik. A kommunista világban egy olyan politikai rend, amely kizárólag a társadalom folyamatos forradalmasításának eszméjén alapul, felrobban. Egy olyan pedig, amely kizárólag a szervezettségen alapul, nem tudja inspirálni követőit, és kifullad. Tehát a nehéz döntések spektrumán egymással versengő tendenciákról beszélhetünk. A történelem során egyes vezetők a döntéseik meghozatalakor jobban szívükön viselték pártjuk forradalmi eszméit, míg mások a világos szabályok és a kialakult rutinok által biztosított stabilitást és kiszámíthatóságot részesítették előnyben.

Ha a kommunista pártok felépítése olyan lenne, mint liberális demokrata ellenfeleiké, ezek a választások nem lennének különösebben lényegesek. Ha a liberális demokrácia intézményei hatékonyan működnek, akkor az erős törvényhozás, a független igazságszolgáltatás és a rendszeres választások jelentős korlátokat szabnak a hatalomgyakorlásnak. A kommunista pártok esetében azonban a különbség döntő jelentőséggel bír. Az elsőbbség, amelyet ezek a pártrendszerek a központosított döntéshozatalnak tulajdonítanak, és ragaszkodásuk parancsaik fegyelmezett betartásához megnyitja az utat az erényes törekvéseiket aláásó, romboló tendenciák előtt. A parlamentáris rendszerekkel ellentétben az egypárti uralom abszolút tekintélye komolyan korlátozza a személyes elszámoltathatóság mértékét a hatalom felsőbb szintjein. Ilyen körülmények között a párt ki van téve annak, hogy olyan vezetők ragadják magukhoz a hatalmat, akik rendelkeznek a hatékony szövetségek kiépítéséhez szükséges politikai érzékkel, és a széles tömegek képzeletét megragadni képes karizmatikus vízióval. A párt ilyen manipulációra való fogékonyságának árulkodó jele, hogy e rendszerek politikáját gyakran egyes személyek – Lenin, Sztálin, Mao vagy Fidel Castro – gondolataihoz, szavaihoz és tetteihez kötjük, és nem a politikai intézményeikhez. Ezekben az esetekben az eszme, hogy a döntéshozatal kollektív vállalkozás, semmivé lesz, és a vezető preferenciái veszik át az irányítást. Elképesztő, hogy a diktátorok milyen könnyedén monopolizálták a döntéshozatalt. Sztálin a forradalom nyelvén beszélt, de elnyomó intézkedésekkel garantálta, hogy az ő saját merev forradalomfelfogása minden más értelmezést kizárjon. Az ellenkező nézetekkel szembeni gyűlöletét jól jellemzi, hogy a Szakszervezetek Házának folyosóiról hallgatta, ahogy a szovjet ügyészek a moszkvai kirakatperek során képtelen vallomásokra kényszerítették régi bolsevik harcostársait. Gyakran ő maga írta alá a halálos ítéletüket. Mao könnyedén hozott olyan döntéseket kényelmes úszómedencéjéből, amelyek kizsigerelték a Központi Bizottságot és emberek millióinak életét tették tönkre. Mindegyik személyt az a narcisztikus meggyőződés vezérelte, hogy egyedül ő képes megoldani az emberiség előtt álló problémákat. Az intézményi elszámoltathatóság hiánya lehetőséget biztosított számukra, valamint számtalan más despotikus személyiség számára, hogy a hatalmi mechanizmusokat a saját hasznukra fordítsák.

Ezek a tényezők is hozzájárultak az erényes élcsapat eszméjének totális eltorzulásához. A kommunizmus történetének legnagyobb borzalmairól – a sztálini tisztogatásokról, Mao nagy ugrásáról, valamint Pol Pot és a vörös khmerek hetvenes évekbeli, a kambodzsai társadalom „megtisztítását” célzó kampányainak felfoghatatlan mértékéről – nem lehet úgy beszámolni, hogy ne ismernénk fel a középszintű pártfunkcionáriusok és káderek, valamint a titkosrendőrség szerveinek öncélú és opportunista mozgatórugóit. A későbbiekben, bár sokkal kevésbé erőszakos módon, e romboló tendenciák a stabilitás idején is megmutatkoztak. A hetvenes–nyolcvanas években, ellentétben a hivatalos kinyilatkoztatásokkal, miszerint „a kommunistáknak nincs semmiféle különleges joguk, egyet kivéve: mindig elöl lenni ott, ahol nehezebb a helyzet” – hogy Leonyid Brezsnyevet, az SZKP főtitkárát idézzük 1967-ből –, a párttagok gyakran kihasználták hivatalos pozíciójukat, hogy olyan előnyökre tegyenek szert, amelyek az átlagpolgárok számára elérhetetlenek voltak.
14
Jobb minőségű fogyasztási cikkekhez, jobb lakásokhoz és nemzetközi utazásokhoz jutottak, még ha ez a kiváltság olyan testvéri szövetségesek meglátogatására korlátozódott is, mint Mongólia, Angola vagy Kuba. Néhányan még ennél is tovább merészkedtek. Az erényt bűnre váltották, személyes hűbérbirtokokat építettek, feketepiaci üzleteket bonyolítottak le, és jövedelmező munkákhoz juttatták barátaikat és családtagjaikat. A kilencvenes és kétezres években a kínai és vietnámi kommunisták személyes kiváltságaik kihasználását új magasságokba emelték, annak ellenére, hogy ezt a gyakorlatot a nyilvánosság előtt továbbra is kárhoztatták.

Visszatekintve nem nehéz rájönnünk, miért vezetett ez a cinikus magatartás végül a rezsimek népszerűségének csökkenéséhez. A legtöbb szocialista országban azonban ez a kiábrándultság csak lassan öltött érzékelhető formát. Valójában a pártelit tagjai, tekintettel a hivatal viselésével járó előnyökre, hallgatólagosan – és talán tudat alatt is – összejátszottak egymással kiváltságaik fenntartása érdekében. A bennfentesek kultúrájában csak a ritkán előforduló öntörvényű figurák döntöttek úgy, hogy megkérdőjelezik ezeket a gyakorlatokat, és még ők is csak zárt ajtók mögött. Ezért, annak ellenére, hogy a párton kívüliek alkalmanként azért nyilvánosan hangot adtak elégedetlenségeiknek, a szocialista rezsimek többsége a viszonylagos stabilitás látszatát keltette.

Egy állandó mozgásban lévő eszme

Eddig arról beszéltem, mi volt az oka a kommunista párt figyelemre méltó ellenálló képességének és annak, hogy tagjai ennyire elkötelezettek voltak vezető szerepének megőrzése mellett. Azzal érveltem, hogy az egypártrendszer kezdettől fogva meggyőző politikai elképzelés volt. Még azelőtt, hogy szervezeti formát öltött volna, elnyerte a reményekkel teli forradalmárok támogatását, mert úgy tűnt, hogy megoldást kínál a különböző kihívások sokaságára – úgymint a nemzetek felszabadítására, a gazdaság modernizációjára, a kultúra átalakulására –, amelyek túlmutattak a termelőeszközök birtoklásáért folytatott, osztályharcra összpontosító hagyományos marxista megközelítésen. Miután hatalomra kerültek, ezek a pártok működőképes szervezetekké fejlődtek, amelyek többnyire alkalmasnak bizonyultak arra, hogy kielégítsék tagjaik politikai és személyes vágyait. Néhány esetben, például Sztálin erőltetett szocialista forradalma idején, a kommunista pártok döntő szerepet játszottak abban, hogy az elmaradott gazdaságok ipari óriásokká váljanak – igaz, mérhetetlen szenvedés árán. Amikor ezek a vívmányok a kommunista uralom későbbi szakaszaiban elvesztették vonzerejüket, támogatóiknak kevésbé erkölcsös módon a status quóhoz való ragaszkodásból fakadó kényelmet ajánlották.

Ha megállnánk ezen a ponton, ahogyan azt sok szakértő tette, könnyen az a benyomásunk támadhatna, hogy a kommunista párt hosszú élete egy koherens hitrendszerre épült, amely egy korszakban széles körű vonzerőt biztosított számára, majd kifulladt, amikor már nem tudta kielégíteni követőit.
15
Ennek a leírásnak az a hiányossága, ahogyan azt e könyvben végig állítom, hogy nem ragadja meg a párt által felvett formák sokféleségét. A történelem különböző időszakaiban és a világ különböző régióiban élő emberek számára a párt vezető szerepének definíciója mást és mást jelentett. Egyes helyeken a vezetők felelősségének sajátos értelmezései olyan egyedi utak kidolgozásához vezettek, amelyek évtizedekre határozták meg kormányuk politikáját. Máshol a pártnak mint jelentős forradalmi intézménynek a szerepe minimális volt, vagy egyszerűen nem létezett, mint például azután, hogy Sztálin az 1930-as években leszámolt régi bolsevik elvtársaival.

Más kutatók, épp ellenkezőleg, azzal próbálták magyarázni a pártok hosszú fennmaradását, hogy olyan szervezetként ábrázolták őket, amelyek rugalmasságot biztosítottak vezetőiknek, hogy átgondolják a lehetőségeiket, és alkalmazkodjanak a változó időkhöz és körülményekhez.
16
Eszerint a pártvezetők folyamatosan annak a módját keresték, hogy különböző körülmények között miként ruházhatják fel szervezetüket a legvonzóbb tulajdonságokkal.

Így azok a pártok, amelyek a fejlett ipari gazdaságokban szerettek volna követőkre szert tenni, másképp alakították üzeneteiket, mint azok, amelyek a népes paraszti lakosság támogatását akarták elnyerni. Mivel a munkásosztálybeli közönség rendszeresen találkozott más baloldali pártok, például a mérsékelt szociáldemokraták ajánlataival, a kommunista agitátorok pragmatikusan félretették a közelgő forradalomról szóló próféciáikat, és olyan politikát hirdettek, amely lehetővé tette a versenytársakkal való ideiglenes megegyezést. Ezzel szemben a kommunista gerillaharcosok más megközelítést alkalmaztak, mivel túlélésük a falusi közösségek bizalmának elnyerésén múlott. Ahelyett, hogy a városi munkások vagy a képzett szakemberek mozgósítására irányuló politikákat támogatták volna, széles körű populista felhívásokat fogalmaztak meg, hogy megnyerjék közönségük szívét és elméjét.

Tagadhatatlanul van igazság mindkét megközelítésben. Nehéz elképzelni, hogy bizonyos dolgokban való egyöntetű hit nélkül hogyan lehetett volna jelen el a kommunista párt a világ oly sok különböző részén. Azok a pártok, amelyek nem voltak hajlandóak alkalmazkodni a körülményeikhez, ugyancsak hamar elvesztették népszerűségüket. Ami ezekből a megközelítésekből véleményem szerint hiányzik, az a változás megfelelő magyarázata. A párt hosszú története nem írható le egyszerűen élet és halál történeteként. Nem is arról van szó, hogy folyton új stratégiákat kellett keresnie egy egyenes vonalú fejlődés egyik szakaszából a másikba lépve. Európában, Ázsiában és Amerikában a történelem inkább az elrugaszkodások és elindulások, sikerek és kudarcok, valamint olyan lépések története, amelyek sem előre, sem hátra nem vezettek. Ezt a fajta fejlődést nem lehet egy történelmi teleológiára redukálni. Ebben a könyvben amellett fogok érvelni, hogy a kommunista párt különböző formáit csak úgy lehet értelmezni, ha felismerjük az azt uraló személyiségek meghatározó befolyását. Ezeknek a vezetőknek a többi hatalomra pályázó jelölt felett aratott győzelme, valamint az erősen centralizált intézmények lehetővé tették számukra, hogy eldönthessék, a párt összetett identitásának mely aspektusai domináljanak. Emellett meghatározhatták azokat a stratégiákat, amelyeket a célkitűzések megvalósítása során alkalmaznának. Röviden, ők lettek a párt gondolatának urai.
17

Ha a párt hosszú távú jövőjét tekintjük, e diktátorok elsöprő hatalmának egyszerre voltak előnyös és hátrányos következményei a kommunista mozgalom jellegére nézve.

Előnyös volt például, hogy Lenin olyan pártként láttatta a bolsevikokat, amely képes az orosz lakosság több rétegének érdekeit is szolgálni, és ezzel hosszú ideig biztosította a nemzetközi kommunista mozgalom életképességét. Hasonlóképpen, azzal, hogy Mao sajátjává tette a parasztlázadás nyelvezetét, érthetővé és vonzóvá tette az idegen fogalmakat olyan párttagok számára, akik egyébként talán nem is reagáltak volna rájuk. Ami a hátrányokat illeti, a hatalom összpontosítása egyetlen vagy néhány személy kezében visszatérő módon tragikus következményekkel járt. A huszadik századi kommunista uralom egyik legszembetűnőbb jellemzője az volt, hogy az olyan diktátorok, mint Sztálin és Mao, makacsul ellenálltak annak az elképzelésnek, hogy életveszélyes körülmények között mégiscsak változtassanak a politikájukon. Sztálin például lefejezte hadserege főparancsnokságát annak ellenére, hogy Németország többször kinyilvánította: háborút akar indítani a Szovjetunió ellen. Tágabb értelemben pedig a régi bolsevik elittel való szisztematikus leszámolással megfosztotta az országot a legitimáció leghitelesebb forrásától, csak hogy mentse saját személyi kultuszát. Ennek következtében, amikor Sztálin meghalt, utódaira maradt a pártintézmény újjáépítésének és működőképessé tételének hatalmas feladata, amelyet azért kellett elvégezniük, hogy megvédjék a tekintélyüket. A totális hatalomra irányuló vágya és az a tény, hogy tanácsadói figyelmeztetéseire teljes mértékben fittyet hányt, Maót ugyanakkor arra késztette, hogy az ötvenes évek végi nagy ugrás során a permanens forradalom katasztrofális elképzelését támogassa. Amikor ennek képviselői a kudarcot követően felelősségteljesebb politikát szerettek volna, Mao megújította a párt forradalmi céljaira összpontosító romantikus ideológiáját, hogy ennek ürügyén elpusztítsa a pártot mint működő szervezetet. Mindkét despotára igaz, hogy közvetlen környezetüknek vajmi kevés lehetősége volt ezeknek a katasztrófáknak a megakadályozására.

Talán találhatunk egy morzsányi vigaszt a kommunista párt hipercentralizált struktúrájának egyik aspektusában. Elképzelhetünk olyan forgatókönyveket, amelyekben más figurák kerültek volna hatalomra. Sztálin, Mao és a rájuk emlékeztető alakok mellett mindig voltak más, hasonlóan befolyásos személyiségek, akik a párt hatalomgyakorlásának alternatíváit valósíthatták volna meg. Amint azt bemutatom majd, elképzelhető lett volna, hogy az olyan kommunisták, mint Nyikolaj Buharin a Szovjetunióban, vagy Liu Sao-csi Kínában, a diktatúra kevésbé pusztító formáit vezessék be, ha képesek a belső hatalmi harcokból győztesként kikerülni. De még ha sikerült volna is idáig eljutniuk, a döntéshozatal csúcsán elfoglalt pozíciójuknak hátránya semmiben nem különbözött volna attól, amit már jól ismerünk. Ők is a forradalmi erőszak kultúrájában szocializálódtak. Bár dédelgethetünk olyan gondolatokat, miszerint lehetett volna másképp is, azért nyilvánvalóan ezek az emberek is hozhattak volna rossz döntéseket.

A személyes despotizmus hatása kínzó kérdés a párt hosszú távú története szempontjából. Ha a hatalom egyetlen személy kezében összpontosul, hogyan lehetséges, hogy a szervezet szükség esetén új politikákat fogadjon el? Az egyik adódó lehetőség a diktátor halála vagy hivatalából való eltávolítása. Ezekben az esetekben a reformok eredménye a legjobb esetben is vegyes. Bármit is valljon egy új vezető a nyilvánosság előtt, semmi sem garantálja, hogy felelősségteljesebb lesz, mint elődei. A szovjet állampolgárok is megtapasztalhatták Sztálin halála után, hogy a régi diktatórikus szokások nehezen tűnnek tova. Bár Sztálin utódai végül kitörtek a terror spiráljából, Nyikita Hruscsov hivatali évei egy olyan tartós tendenciát mutattak, amely mindvégig a stabil rutinokhoz való ragaszkodás és a régi demagóg gyakorlatokhoz való visszatérés között ingadozott. Egy diktátor hivatalából való eltávolítása sem számít a változás kiszámítható forrásának. Ezekben a rezsimekben az 1980-as évekig a hatalomkoncentráció miatt nagyon kevés vezető veszítette el pozícióját a párton belüli harcok eredményeként. Azokban a kivételes esetekben, amikor valakit leváltottak, szinte mindig egyetlen külső erő – a Szovjetunió – beavatkozása állt a háttérben. Az új vezetés azonban ilyenkor sem jelentette feltétlenül, hogy politikai megújulás venné kezdetét. A hatalom új birtokosainak nemcsak a változást kellett akarniuk, de szükségük volt a koalícióépítéshez szükséges eszközökre, és ha szerencsések voltak, akkor egy külső hatalom – ismét csak a Szovjetunió – támogatására is.

Ironikus módon a kommunista párt hatalmának értelmezésében megvalósult legmélyebb változások közül sok olyan körülmények miatt következett be, amelyekben az intézmény szerepe érintőleges volt. Az egyiket már ismertettem. Ez az a „szerencsés véletlen”, amelynek forrásai a politikai instabilitás vagy a háború pusztításai által generált események lehetnek. Lehetetlen megérteni a bolsevik rendszer hosszú történetét, a második világháború után létrejött szinte valamennyi kelet-európai rezsim hosszú fennállását és a kínai kommunisták győzelmét anélkül, hogy figyelembe vennénk a többszörös tragédiákat, amelyek lehetővé tették számukra, hogy hatalomra jussanak. Sok esetben, például Castro Kubáját illetően, lehetetlen lenne megindokolni e rezsimek fennmaradását a külső fenyegetés hatásának figyelembevétele nélkül.

A jelentős változásokat elindító végső lökést a nem szándékolt következmények „véletlenszerűsége” adja, amikor ezek a vezetők valamilyen lépéssel megpróbálják saját érdekeiket szolgálni, de úgy esik, hogy olyan feltételeket teremtenek, amelyek aláássák céljaik elérésének esélyeit. Ennek a paradoxonnak az átlátása alapvető fontosságú a diktatúrák sorsának megértéséhez. Ha az új politikák csak azoktól a személyektől származhatnak, akik monopolizálták a hatalmat, és ezek az uralkodók csak olyan lépéseket tesznek, amelyekről úgy látják, hogy az a hatalmukat növeli, akkor ebből az következik, hogy a nagyobb változásoknak az ő téves elképzeléseikből és hibáikból kell származniuk. Nincs jobb példa erre a könyörtelen logikára, mint Mihail Gorbacsovnak a párt megreformálására tett kísérlete. Nem véletlen, hogy Gorbacsov 1990 tavaszán a Népképviselők Kongresszusa előtt hiábavalóan védte az SZKP vezető szerepét. Azért került ebbe a helyzetbe, mert az előző öt évben idealista módon megpróbálta felvirágoztatni a hanyatló intézmény hírnevét. Soha nem állt szándékában kétséget ébreszteni a párt vezetői tekintélyével kapcsolatban. Éppen ellenkezőleg, annak helyreállítására törekedett. Amint azonban legitimmé tette a szervezetről mint élcsapatról való vitát, olyan erőket hozott mozgásba, amelyek végül abban csúcsosodtak ki, hogy az SZKP elvesztette minden létjogosultságát. Ennek következményeképpen az egész kommunista uralmi rendszer összeomlott.

A párt élete és halála

Ez a könyv nem más, mint egy globális intézmény hosszú életét és váratlan halálát követő boncolás. Sokféle előnye van annak, ha tudjuk, hogyan alakult a kommunista pártok története. Célzott kérdéseket tehetünk fel az egymással versengő stratégiák erősségeiről és gyengeségeiről, és megalapozott véleményt formálhatunk a vezetőknek eszméik megvalósítása során hozott döntéseiről. Ugyanakkor el kell kerülnünk azt a csapdát, hogy determinisztikusan gondolkodjunk a párt történetéről. A párt élcsapatként való felfogásának eszméje, amely olyan különböző országokon kanyargott végig, mint Anglia, Németország, a Szovjetunió, Kína vagy Jugoszlávia, nem volt előre megírva. Hiszen azok az emberek, akiket ez az eszme cselekvésre késztetett, előrefelé élték az életüket. Arról hoztak döntéseket, hogy a politikai cselekvés mely típusaival van a legnagyobb esélye álmaik megvalósításának. Korlátozott információk alapján, bizonytalan körülmények között cselekedtek. Annak ellenére, hogy egy állítólagosan bajtársias szövetséghez tartoztak, és egy nemzetközi mozgalom részesei voltak, gyakran belharcokba keveredtek mind a pártdoktrína apró részleteit, mind az erőszak szerepét illetően forradalmi küldetésük megvalósításában. Voltak makacs meggyőződéseik is. Néhány döntésük a párt javára vált. Mások súlyosan rontották a párt működőképességét. A párt mögött álló eszmék és maga a szervezet azonban még a legrosszabb időkben is meglepően rugalmasnak bizonyult, legalábbis azokig a végzetes 1989-es és 1990-es napokig, amikor e vezetők mögül végérvényesen elfogyott a támogatás.

A világ jelentős részét uraló intézmény feltárását a kommunista mozgalom közös forrásával, Karl Marx próféciáival kezdem. Látni fogjuk, hogy amikor ez a tizenkilencedik századi lázadó gondolkodó a munkásosztály helyzetét az ipari forradalom csúcspontján vette górcső alá, a szocializmusba és kommunizmusba vezető elkerülhetetlen forradalomról alkotott elképzelése szükségtelenné tette a korabeli kezdetleges pártszervezeti modell átvételét. Ennek eredményeképpen pártjának megtervezését a későbbi idők forradalmáraira hagyta. A következő évtizedekben ez a hagyaték felbecsülhetetlen lehetőségnek bizonyult az olyan forradalmárok számára, akik a saját eszközeikkel jutottak hatalomra, mint Lenin, Mao és Castro. Amint azt be fogom mutatni, a párt eredeti elképzelése óriási rugalmasságot biztosított számukra abban, hogy Marx történelemszemléletét a saját országuk sajátos körülményeihez igazítsák. Azt is be fogom mutatni, hogy akadtak forradalmárok, akik nem voltak ilyen szerencsések. Mivel a világ kommunista pártjainak többsége a Szovjetunió befolyásának hatására került hatalomra, kénytelenek voltak olyan, a küldetésüket illető elképzeléseket elfogadni, amelyeknek vajmi kevés közük volt azokhoz a feladatokhoz, amelyekkel saját hazájukban szembesültek.

Miután bemutattam a kommunista párt uralmának kereteit, megvizsgálom, hogyan degenerálódott a párt eszméje a személyes önkényuralom eszközévé. Mint már jeleztem, nem áll szándékomban azt bizonygatni, hogy minden személyi kultusz egyforma. Nem értek egyet például azokkal a kutatókkal, akik Sztálin és Mao céljai közé egyenlőségjelet tesznek.
18
Bár mindkét despota hatalmas szörnyűségekért felelős, alapvetően eltérő elképzeléseik voltak az intézmény megfelelő funkcióiról. Azt sem állítom, hogy szükségszerű lett volna a zsarnokság ilyen mérhetetlen mértékű megvalósulása.
19
Miután azonban ezek a személyi kultuszok kialakultak, a párt uralmának olyan értelmezéséhez való visszatérés, amely nem egyetlen személy szeszélyén alapul, hatalmas akadályt jelentett a párt hívei számára.

Azt állítom, hogy a kihívásnak ezek a szereplők nagyobb – bár messze nem számottevő – mértékben feleltek meg, mint azt sok kutató véli. A hetvenes évekre a szovjet rezsim és legtöbb kelet-európai szövetségese a pártdiktatúra kevésbé szigorú formáját alkalmazta, ami felkeltette bennük a reményt azzal kapcsolatban, hogy megújíthatják követőiknek a vezetők döntéseibe vetett hitét. Kína hatalmasai a nyolcvanas években még agresszívabb legitimációs stratégiát követtek. Mindazonáltal, bármerre is jártunk a kommunista világban, a párt vezető szerepének újjáéledő eszméje egyre kevesebb perspektívát jelentett. A felvilágosult élcsapat sajátos eszméje nem élte túl a huszadik századot, még az olyan perifériára szorult esetekben sem, mint Kína, Kuba, Észak-Korea, Vietnám és Laosz. A kommunista párt szép csendben, a legkisebb ellenállást sem mutatva megadta magát a pártot régóta gyötrő ellentmondásoknak, amikor támogatói elvesztették egyrészt a harci kedvüket, másrészt azt a meggyőződést, hogy a párt a közjó érdekében erkölcsileg védhető eszközökkel lép fel.

1 Lásd „Constitution (Fundamental Law) of the Union of Soviet Socialist Republics”, in The Constitutions of the USSR and the Union Republics, szerk. Feldbrugge, Ferdinand J. M., Alphen aan den Rijn, 1979: Sijthoff and Noordhoff, Article VI, 77, 79.

2 Pravda, 1990. március 16.

3 Los Angeles Times, 1989. december 13.

4 Csak olyan pártokat vettünk számításba, amelyekről elegendő adat áll rendelkezésre. Lásd Starr, Richard: „Checklist of Communist Parties in 1985”, Problems of Communism, 1986/március–április, 62–66, illetve a V-Dem (Varieties of Democracy) adatbázisát: https://v-dem.net/en/data/.

5 A nemzetközi kommunizmus átfogó történetét és elméleti leírásait lásd az alábbi könyvekben: Brown, Archie: The Rise and Fall of Communism, New York, 2011: HarperCollins, 2011; Jowitt, Ken: New World Disorder: The Leninist Extinction, Berkeley, 1993: University of California Press; Koenen, Gerd: Was war der Kommunismus?, Göttingen, 2010: Vandenhoeck und Ruprecht; Pons, Silvio: The Global Revolution: A History of International Communism, 1917–1991, Oxford, 2014: Oxford University Press; Priestland, David: The Red Flag: A History of Communism, New York, 2016: Grove/Atlantic; Service, Robert: Comrades! A History of World Communism, Cambridge, 2010: Harvard University Press.

6 Úgymint sztrájkok szervezése, tüntetések, lázító sajtótermékek, röpiratok terjesztése stb. (A szerk.)

7 A „családi hasonlóságok” témájáról lásd Wittgenstein, Ludwig: Filozófiai vizsgálódások, ford. Neumer Katalin, Budapest, 1998: Atlantisz, 57–58.

8 Hemingway, Ernest: Akiért a harang szól, ford. Sőtér István, Budapest, 1963: Európa, 236.

9 Djilas, Milovan: Conversations with Stalin, London, 1962: Penguin, 49.

10 Egy 1983 decemberében készült interjúban, lásd Toranska, Teresa: “Them”: Stalin’s Polish Puppets, ford. Agnieszka Kolakowska, New York, 1987: Harper and Row, 23.

11 Sztálin, Joszif: „Lenin halálára (1926. január 26.)”, in I. V. Sztálin művei, 6. kötet, Budapest, 1951: Szikra, 51.

12 Marx, Karl – Engels, Friedrich: „A kommunista párt kiáltványa”, in Karl Marx és Friedrich Engels művei, 4. kötet, Budapest, 1959: Kossuth, 470.

13 Lenin, Vlagyimir Iljics: „Akik megrémültek a régi összeomlásától és akik harcolnak az újért”, in V. I. Lenin művei, 26. kötet, Budapest, 1952: Szikra, 413–417. (A magyar kiadás szerint 1929-ben jelent meg a Pravdában, de eredetileg 1917-es. A szerk.)

14 Brezsnyev, Leonyid: „Beszéd az SZKP Központi Bizottságának, a Szovjetunió Legfelsőbb Tanácsának és az OSZFSZK Legfelsőbb Tanácsának a Nagy Októberi Szocialista Forradalom 50. évfordulóján rendezett együttes ünnepi ülésszakán, 1967. november 3.” in Brezsnyev: A lenini úton, Budapest, 1971: Kossuth.

15 Az 1989 ősze előtt megjelent reprezentatív művek például: Amalrik, Andrei: Will the Soviet Union Survive until 1984?, New York, 1981: Harper Colophon Books; Friedrich, Carl Joachim – Brzezinski, Zbigniew K.: Totalitarian Dictatorship and Autocracy, Cambridge, 1965: Harvard University Press; Brzezinski, Zbigniew: The Grand Failure: The Birth and Death of Communism in the Twentieth Century, New York, 1989: Charles Scribner’s Sons. Az 1989 őszét követően megjelent reprezentatív művek például: Furet, François: The Passing of an Illusion: The Idea of Communism in the Twentieth Century, Chicago, 1999: University of Chicago Press; Malia, Martin: The Soviet Tragedy: A History of Socialism in Russia, 1917–1991, New York, 1995: Free Press; és Walicki, Andrzej: Marxism and the Leap to the Kingdom of Freedom: The Rise and Fall of the Communist Utopia, Palo Alto, 1997: Stanford University Press.

16 Az 1989 ősze előtt megjelent reprezentatív művek például: Bialer, Seweryn: Stalin’s Successors: Leadership, Stability and Change in the Soviet Union, New York, 1982: Cambridge University Press; Breslauer, George: Five Images of the Soviet Future: A Critical Review and Synthesis, Berkeley, 1978: Center for International Studies; Cohen, Stephen F.: Rethinking the Soviet Experience, New York, 1986: Oxford University Press; Tucker, Robert C.: The Marxian Revolutionary Idea, New York, 1969: W. W. Norton. 1989 őszét követő művek például Dickson, Bruce: The Dictator’s Dilemma: The Chinese Communist Party’s Strategy for Survival, New York, 2016: Oxford University Press; Dimitrov, Martin K. (szerk.): Why Communism Did Not Collapse: Understanding Authoritarian Regime Resilience in Asia and Europe, New York, 2013: Cambridge University Press; Perry, Elizabeth: Anyuan: Mining China’s Revolutionary Tradition, Berkeley, 2012: University of California Press.

17 A vezetők szerepéről és a politikai intézmények saját hasznukra fordításáról lásd Baberowski, Jörg: Scorched Earth: Stalin’s Reign of Terror, New Haven, 2016: Yale University Press; Brown, Archie: The Myth of the Strong Leader: Political Leadership in the Modern Age, New York, 2014: Basic Books; Tucker, Robert C.: The Soviet Political Mind: Stalinism and Post-Stalin Change, New York, 1972: W. W. Norton; Tucker, Robert C.: Political Culture and Leadership in Soviet Russia: From Lenin to Gorbachev, New York, 1988: Norton; Walder, Andrew: China under Mao: A Revolution Derailed, Cambridge, 2015: Harvard University Press.

18 A modern diktatúrákról szóló tanulmányokban igen gyakori a túlzott általánosítás, különösen a kommunizmus esetében. Ennek egy kiemelkedő példája Friedrich–Brzezinski: Totalitarian Dictatorship and Autocracy. Egy újabb példája Martin, Malia: „Foreword: The Uses of Atrocity” és Courtois, Stéphane: „Introduction: The Crimes of Communism”, in Courtois, Stéphane – Werth, Nicolas – Panné, Jean-Louis – Paczkowski, Andrzej – Bartošek, Karel – Margolin, Jean-Louis: The Black Book of Communism: Crimes, Terror, Repression, szerk. Mark Kramer, ford. Jonathan Murphy – Mark Kramer, Cambridge, 1999: Harvard University Press, ix–xx és 1–31.

19 Lásd Hollander, Paul (szerk.): From the Gulag to the Killing Fields: Personal Accounts of Political Violence and Repression in Communist States, Wilmington, 2006: ISI Books.

2. FEJEZET

A forradalmi eszme

A kommunista párt kiáltványát Karl Marx rafinált rejtvénnyel kezdi, amelynek létezését szinte alig vesszük észre. A kommunista pártról ugyanis gyakorlatilag semmit sem árul el. Valójában, miután megadja a címet, Marx nem is használja újra együtt a két szót. Ehelyett a kommunizmus eljövetelére összpontosít, amelyet vitathatatlan tényként kezel. A kommunizmus, állítja, „kísértetként járja be Európát”. Vitathatatlan, hogy ez a forradalmi szellem létezik, mert Európában minden regresszív erő „szent hajszára szövetkezett” ellene, a pápától a cárig, a német és francia reakciós politikusokig és titkosrendőrségeikig. Itt az ideje, hogy a kommunisták nézeteik nyílt kifejtésével visszautasítsák az ellenük irányuló rágalmakat.
20

Hogyan magyarázhatjuk, hogy arról a szervezetről, amelynek a közelgő forradalom élére kellene állnia, látszólag egy szó sem esik? Ennek egyik oka az, hogy a kiáltvány 1848. február 21-i megjelenésekor az első kommunista párt még csak megalakulófélben volt. A kiáltvány egy kezdetleges szervezet, a Kommunisták Szövetsége megbízásából készült, amely szervezet maroknyi, különböző célok elérése érdekében küzdő radikális csoportot fogott össze. A mindössze néhány száz, egymással laza kapcsolatban álló taggal rendelkező szövetség két kongresszust tartott, egyet 1847 júniusában, a következőt pedig 1847 novembere és decembere között. Hiányzott azonban egy hivatalos alapító nyilatkozat, amely a tagok közötti számos nézetkülönbséget kezelni tudta volna. Eredetileg Marx forradalmártársát, Friedrich Engelst bízták meg a dokumentum megírásával, de Marx teljesen átvette a feladatot, és végül 1848. február elején adta át a kiáltvány kész kéziratát a szövetségnek.

Még többet elárul a pártra fordított figyelem hiányáról az a magyarázat, miszerint Marx láthatólag teljesen természetesnek vette, hogy bármit is tesz az uralkodó osztály, a munkástömegek politikai életből való kizárása a végéhez közeledik. Az egész dokumentum a forradalom elkerülhetetlenségéről tanúskodik. Marx tehát azt üzeni olvasójának, hogy a történelem progresszív logikája máris előre kavarog. A burzsoázia és a proletariátus közötti kibékíthetetlen ellentétek elérték a töréspontot. Az emberiség számára az egyetlen elképzelhető kimenetel az erőszakos összecsapás, amely a régi osztályszerkezetek megdöntéséhez és proletáruralommal való felváltásához vezet. Ebben az esetben, úgy tűnik, a kommunisták a munkásosztály természetes szolgálói lesznek. Nem képviselnek semmilyen egyedi érdekeket, tájékoztatja olvasóját Marx: „Nincsenek az egész proletariátus érdekeitől elütő érdekeik.” Még csak nem is vallanak „szektás elveket, hogy ezek kaptájára húzzák a proletármozgalmat”. Azért vannak, hogy a tömegeket győzelemre kísérjék.
21

Ilyen értelemben Marx kommunista pártja valami sokkal nagyobb dolog, mint egyének puszta gyülekezete. A forradalom elkerülhetetlenségének eszméjéhez kapcsolódik. A párt a kommunizmus fenyegető kísértetének kifejeződése, nem pedig e világi szervezet, a párt olyan társadalmi és gazdasági erők eredményeként jön létre, amelyek meghaladják bármely konkrét személy érdekeit. Tagjainak azt a kiváltságot kínálja, hogy meglovagolhatják az események előrehaladó hullámát. Ahhoz, hogy valaki bekerüljön ebbe a közösségbe, Marx szerint, csak el kell döntenie, hogy a történelem jó oldalán szeretne állni, és csatlakozni a munkásokhoz, akik előreviszik az emberiséget.

Marx jóslata a közelgő világégésről ma talán túlzásnak tűnhet, de akkoriban, amikor írta, teljesen hihető volt. A tizennyolcadik század végén a francia forradalom már megmutatta, hogy az európai politikai rend alapját képező feudális intézmények sokkal törékenyebbek, mint azt akár védelmezőik, akár ellenfeleik feltételezték. Nagy-Britanniában az ipari forradalom okozta megdöbbentő élet- és munkakörülmények egyre valószínűbbé tették a proletariátus és a tőkés uralkodó osztály közötti konfrontációt. 1848 elején, amikor Marx befejezte kéziratát, neki és a liga többi tagjának jó oka volt azt hinni, hogy a közelgő világégésre vonatkozó jóslataik hamarosan beigazolódnak. Várakozással töltötte el őket az Európa-szerte tapasztalható fokozódó elégedetlenség – városi zendülések, parasztlázadások, az általános választójog és a demokratikus képviselet követelése, valamint a virulens nacionalizmus. És alig néhány hónap múlva várakozásaik tényleg beigazolódni látszottak, még ha csak egyetlen dicsőséges évre is, amikor lázadások és felkelések sokasága tört ki szerte a kontinensen.

Ennek fényében, amikor az 1848-as „népek tavaszát” az autokratikus kormányok elfojtották, és nem látszott újabb népfelkelés a láthatáron, Marx és más radikálisok alapvető dilemmával szembesültek. Ha valószínűtlen egy bármilyen, tartós társadalmi felfordulás azonnali bekövetkezése – egy Marx szigorú előírásai szerinti forradalomról már nem is beszélve –, akkor hogyan kellene összetartani a forradalmi mozgalmat? Egy elsősorban a történelmi erők összecsapásán alapuló pártnak meglehetett volna az az előnye, hogy összefogásra ösztönzi a hasonlóan gondolkodó lázadókat. De nem maradhatott volna fenn, ha nem tudott volna útmutatást adni nekik arról, hogy mi legyen a következő lépés. Bonyolította a helyzetet, hogy Marx és forradalmártársai nem az egyedüliek voltak, akik a status quóval való közvetlen konfrontáció mellett érveltek. Nagy-Britanniától Franciaországig, Poroszországig, Spanyolországig és az olasz államokig számtalan szocialista, anarchista, szindikalista és progresszív reformer versengett velük a munkásosztály és a társadalom más elégedetlen rétegeinek támogatásáért.

Ebből kifolyólag Marxnak és más európai radikálisoknak a forradalmi aktivitás és a politikai hatékonyság közötti lehetséges optimalizálással kapcsolatban súlyos döntéseket kellett hozniuk. Sokan formális szervezeteket, köztük kezdetleges politikai pártokat alapítottak, hogy életben tartsák a mozgalmat. Néhányuk számára ez a stratégia tűnt gyümölcsözőnek. Befolyásuk az első, önmagukat nemzetközi munkásszervezeteknek nevező szervezetekben, az Első és – Marx halála után – a Második Internacionáléban mutatkozott meg. Ezenkívül jelentős szerepet játszottak a szocialista tömegpártok, köztük Németország Szociáldemokrata Pártja (SPD) és a brit Munkáspárt megalakulásában. Más baloldali radikálisok véleménye szerint azonban a részvétel ezekben a szervezetekben arra késztette pártjukat, hogy lelkiismeretlen kompromisszumokat kössön olyan alapvető elvek tekintetében, mint a proletárforradalom azonnalisága és a burzsoá választásokon való részvétel tilalma. A huszadik század fordulójára a legrosszabb félelmeik beigazolódtak. Az első világháború kitörését követően a baloldal tömegpártjai gyorsan feladták a nemzetközi proletariátus iránti elkötelezettségüket, és saját nemzetük védelmének szentelték magukat.

Ez ugyanakkor nem jelenti azt, hogy Marx elképzelése a forradalmárok egyedülálló szövetségéről teljesen eltűnt volna. Éppen ellenkezőleg, e könyvben amellett fogok érvelni, hogy a „marxizmus” néven ismertté vált politikai jelenség épp ekkor bontakozott ki igazán. Miközben Európában egyre nehezebb volt fenntartani a forradalom kirobbantásának lehetőségébe vetett hitet, ez az elképzelés más kontinensek radikális mozgalmainak képzeletét is megragadta. Ahhoz, hogy megértsük ezt a történetet, a Marx korában uralkodó, nehezen kezelhető politikai viszonyokkal kell kezdenünk, amelyek vonzónak, szükségesnek és hitelesnek láttatták a kommunisták egységes szervezetének eszméjét.

A változás kapuőrei

Az európai politikát a tizenkilencedik század elején két kérdés uralta: A társadalom mely szegmensei vegyenek részt a politikai életben? És mit lehet tenni a lakosság azon rétegeivel, amelyeket nem tartottak érdemesnek a részvételre? Abban az időben az első kérdésre a válasz egyértelmű volt. A politikát a felső osztálybeli társadalmi és gazdasági elitek uralták, és ezek a közélet kapuőreiként működtek. Érdekeik védelmében olyan politikai pártokra támaszkodtak, amelyek nagyon távol álltak azoktól, amelyeket ma a liberális demokráciához kötünk. Ezek a csoportosulások a nemesek, földbirtokosok, hivatalnokok és kereskedők laza szövetségei, vagyis az „előkelőségek pártjai” voltak, amelyeket az informális kapcsolatok, családi kötelékek, hasonló iskolázottsági jellemzők és üzleti kapcsolatok alapoztak meg. Választóik száma kicsi volt, és nagyrészt a földbirtokosokra korlátozódott. Ennek megfelelően ők maguk határozhatták meg a közéletben való részvétel feltételeit.

A változás azonban már a küszöbön állt. Annak ellenére, hogy úgy tűnt: lehetséges a fennálló politikai helyzet konzerválása, az 1800-as évek elején Európa már jelentősen különbözött attól, mint ami fél évszázaddal korábban volt. A francia forradalom teljesen megkérdőjelezte a politikai szerepvállalás elfogadott normáit. A szabadság és egyenlőség alkotmányos garanciáinak követelése, az arisztokratikus uralom elvetése és szélsőségesebb esetekben az abszolút szabadság követelése veszélyeztette azokat az elveket, amelyekre az európai rend épült. Különösen ijesztővé tette a helyzetet ezen országok hagyományos uralkodói számára, hogy a forradalom gyorsan erőszakba, diktatúrába és háborúba torkollott.

Ráadásul mind a franciaországi események, mind az ipari forradalom bomlasztó következményei a változás híveinek számát növelték a társadalom minden szintjén. A liberális politikusok a választójog kiterjesztését sürgették, hogy növeljék befolyásukat a parlamentekben. A feltörekvő elitek az állam üzleti tevékenységükbe való beavatkozásának csökkentését szorgalmazták. Szocialista aktivisták, baloldali értelmiségiek és utópista gondolkodók arról álmodoztak, hogyan lehetne megszervezni az elégedetlen lakosságot. A városokban és vidéken vissza-visszatérő, bár általában nem összefüggő zavargások azt mutatták, hogy az új politikai, társadalmi és gazdasági viszonyok iránti igény mindenütt jelen van.

A három ország közül, amelyek a forradalmi tevékenység potenciális kiindulópontjaként a leginkább érdekelték Marxot – Nagy-Britannia, Franciaország és Poroszország –, a brit és a francia pártok jelentősen eltérő módon reagáltak erre a nyomásra. Nagy-Britannia nagy pártjai, a toryk és a whigek, a régóta fennálló parlamentáris hagyomány és a monarchia hatalma fölé emelkedés miatt általában egyetértettek abban, hogy miként kell kezelni a politikai befogadás kérdését. Különösen a francia forradalom következményeinek fényében voltak biztosak benne, hogy a változásnak fokozatosnak kell lennie, és szigorúan a társadalom felső rétegeire kell korlátozódnia. Elsősorban a politikát illetően voltak nézeteltéréseik. A tory kormányok 1831-ig korlátok között tartották a nép részvételét. Amikor azonban a whigek átvették az irányítást a képviselőházban, elfogadták az 1832-es Reform Act nevű törvényt, amely a választójoghoz szükséges tulajdonjog követelményeinek csökkentésével kiszélesítette a választójogot. Ez a lépés nemcsak további képviselői helyeket szerzett nekik az alsóházban, és növelte növekvő népszerűségüket a nagyvárosi központokban, hanem lehetővé tette számukra, hogy támogatást szerezzenek a vállalkozók, üzletemberek és a modernizálódó nemesség azon csoportosulása körében, akik Nagy-Britannia növekvő „középosztályát” alkották.

A Reform Act azért is érdekes, mert kiderül belőle, mi az, amin a whigek sem akartak változtatni. Azzal, hogy megtartották a tulajdonjogot a választójog feltételeként, megőrizték a torykkal kialakított konszenzust, miszerint nem mindenki jogosult a politikai életben való részvételre. Ez különösen a kisiparban tevékenykedő rétegek számára jelentett keserű csalódást, mert az ő megmozdulásaik segítették a whigek győzelmét. De a döntésnek még inkább az volt a következménye, hogy a törvény határozottan kizárta a választójogból a szakképzetlen munkások tömegeit, pedig munkájuk alapvető fontossággal bírt az ország boldogulása szempontjából.

Az ezt megelőző évszázad során több százezer munkás költözött vidékről az ország egyre növekvő városi központjaiba, ahol a bevándorlókra mérhetetlen szenvedések vártak – úgymint pocsék bérek, borzasztóan hosszú műszakok, veszélyes körülmények az üzemekben és a munkanélküliség állandó fenyegetése. A huszonöt éves, felháborodott Friedrich Engels egy szegényekkel teli manchesteri városrész megragadó leírásában így érvelt a helyzetük javítása mellett: „körös-körül törmelék, hulladék- és trágyadombok; lefolyók helyett poshadó tócsák, s olyan bűz, amely már egymagában is elviselhetetlenné tenné az itt lakást minden némileg civilizált ember számára”.
22
Ahelyett azonban, hogy jótékonykodással reagáltak volna ezekre a körülményekre, a whigek és a toryk azt követelték, hogy a szegények dolgozzanak keményebben, hogy bizonyítsák, mennyit érnek a társadalom számára. A szegénytörvény 1842-es módosításának elfogadásával eltörölték az állami segélyezés hagyományos formáit, és a rászorulókat arra kötelezték, hogy a munkásotthonok központosított rendszerében éljenek és dolgozzanak, megalázó bérekért.

Az alsóbb osztályok helyzetével kapcsolatos új gondolkodásmód a parlamenten kívülről érkezett. Ugyanakkor ezekben az esetekben is a fokozatos reformra, nem pedig a radikális változásra helyezték a hangsúlyt. A legismertebb reformerek közül Robert Owen, walesi filantróp és korai szocialista a skóciai New Lanarkban található textilgyárának munkásaival folytatott kísérleteket a modern gyári rendszer humanizálásának céljából. Versenytársainál magasabb béreket kínált, csökkentette a munkaórák számát, korlátozta a gyermekek foglalkoztatását, és ingyenes oktatást és orvosi ellátást biztosított. Owenhez az egyre sokasodó altruista középosztálybeli politikai egyesületek csatlakoztak. Ezek a ligák és társaságok jellemzően konkrét ügyekre összpontosítottak, például a nemzeti oktatási rendszer létrehozására, vagy a rabszolga-kereskedelem eltörlésére a gyarmatokon. A szegénytörvény módosításának elfogadását követő zavargások nyomására a parlament némileg megnyitotta a politikai szférát azzal, hogy felülvizsgálta a munkásegyesületek alapítását drákói szigorral tiltó törvényeket. Owen maga is visszatért a nyilvánosság színpadára, hogy megalakítsa Anglia egyik első szakszervezetét, a Grand National Consolidated Trades Uniont. Ám a társadalom felülről történő átalakításának lehetőségei ebben az esetben és más esetekben is korlátozottak voltak az efféle mozgalmakat összefogó országos szervezetek hiányában.

A status quót érintő legsúlyosabb támadás azonban alulról érkezett. 1838-ban egy szakmunkásokból és középosztálybeli radikálisokból álló bizottság, amelyet William Lovett angol munkásaktivista vezetett, közzétette a Népi Chartát, amely a munkásosztály sérelmeit a választójogi reform sürgetésével próbálta orvosolni. A charta megfogalmazói általános férfi választójogot, egyenlő méretű szavazóköröket, titkos szavazást és évenkénti parlamenti választásokat követeltek. A reformereknek soha nem volt reális esélyük arra, hogy elérjék ezeket a célokat, de a mozgalomnak a nép körében tapasztalt támogatása azt mutatta, hogy a közvélemény elégedetlensége folyamatosan növekszik. 1839-ben Lovett és támogatói petíciót nyújtottak be az alsóháznak, amelyet több mint 1 millió ember, többségükben közemberek írtak alá. Amikor ezt a beadványt elutasították, a kormány nem tudta megakadályozni a tömeggyűléseket, tüntetéseket és sztrájkokat, beleértve a chartista szimpatizánsok fegyveres felkelését Newportban. Három évvel később a chartisták egy második petícióval tértek vissza, amelyet több mint 3 millióan írtak alá. A parlament ismét elutasította követeléseiket.
23

Bár a chartista mozgalom az 1840-es évek közepére nagyrészt kifulladt, korai sikere több szempontból is tanulságos volt. A hagyományos pártok politikusai számára a tüntetések lendülete és a tüntetők erőszakhoz való folyamodása azt mutatta, hogy az alsóbb osztályok haragja sokkal intenzívebb, mint azt feltételezték. A munkásosztálybeli népesség és a szervezői számára a chartizmus egy olyan – igaz, múló – pillanatot jelentett, amelyben úgy tűnt, hangot adhatnak nézeteiknek. A kérdés az volt, hogy a tömeges elégedetlenség efféle megnyilvánulásai vajon csak múló hatással lesznek-e az uralkodó osztályok hozzáállására.

A brit rendszer reformjára irányuló fokozatos erőfeszítésekkel ellentétben Franciaországban a politikai változások kilátásait jelentősen hátráltatták a forradalom be nem gyógyult sebei. A Bourbon-monarchia 1814–1815-ös restaurációjakor a Nemzetgyűlés alsóházában a pártok gyengék és szervezetlenek voltak. Egy dolog azonban közös volt bennük. Féltek attól, hogy újból előre törhetnek az alsóbb osztályok, amelyek elődeiket a guillotine alá vitték. Bár az 1793-as jakobinus alkotmány teljes választójogot biztosított minden felnőtt férfinak, az új pártok garantálták, hogy ezt a jogot nem fogják tiszteletben tartani.

Az egyik oldal, amely kezdetben uralta a Nemzetgyűlést, szélsőjobboldali monarchistákból állt, akik mély ellenszenvvel viseltettek a képviseleti intézményekkel szemben, a másik pedig liberális alkotmánypártiakból, akik a monarchia hatalmának visszafogott ellenőrzését támogatták. 1830-ban akkor támadt fel a remény, hogy végre mélyreható változások következnek, amikor X. Károlyt és támogatóit felülről és alulról egyidejűleg érkező támadások érték. A liberális parlamenti képviselők és a hozzájuk kapcsolódó klubok és újságok kijelentették, hogy nem hajlandók tovább együttműködni a rezsimmel. A dühös munkások három napon át az utcára vitték a munkanélküliség, a magas élelmiszerárak és a városi szegénység miatti sérelmeiket, és nyílt harcokba bonyolódtak a hadsereggel. Amikor azonban a királyt egy más utódlási sorból származó új uralkodó váltotta fel, a liberális alkotmánypártiak megmutatták, hogy ők sem hajlandók kockáztatni a további instabilitást. A következő tizennyolc évben sem a király, sem a számos különböző miniszterelnök nem volt hajlandó eleget tenni a nép politikai és választási reformokra vonatkozó követeléseinek.

E pártvezetők magatartása mélységesen demoralizáló volt a rendszer művelt bírálói számára. A baloldali értelmiségiek, újságírók és aktivisták a briteknél is sürgetőbb módon vetették fel a francia társadalom gyökeres átalakításának ügyét. De ellentétben Nagy-Britanniával, ahol a választójog szélesebb körű volt, a parlament pedig elég erős ahhoz, hogy mérsékelt reformokat kezdeményezzen, a francia másként gondolkodók nem rendelkeztek saját intézményekkel, hogy kifejezzék sérelmeiket és nyomást gyakoroljanak a hivatalos intézményekre. Tiltakozásuk tehát szórványos maradt, és olykor nem is igazán volt összhangban az 1848 előtti Franciaország sajátos körülményeivel.

E radikálisok közül sokakra nagy hatást gyakorolt a tizenkilencedik század eleji szocialista Claude-Henri de Saint-Simon, akinek a hatására egy olyan társadalmi és gazdasági változást célzó mozgalom résztvevőjeként gondoltak magukra, amely mellett eltörpülnek az egyes politikusok gyarlóságai. Saint-Simon azt jósolta, hogy az igazságos társadalomhoz vezető út az egymással szemben álló csoportok között a termelőeszközök feletti ellenőrzésért folytatott hosszan tartó harcból fog kialakulni. Azok a felelősek a korszakot meghatározó egyenlőtlen viszonyokért, akik e harcokban felülkerekedtek. Saint-Simon bizonyos mértékig egyetértett volna Robert Owennel abban, hogy ezt a konfliktust progresszív kezdeményezésekkel kell kezelni. Ő a tudatos társadalmi tervezést és a szegénység enyhítését szorgalmazta a ki nem érdemelt vagyon eltörlése révén. Owennel ellentétben azonban nem feltételezte, hogy ezt a feladatot jótevő vállalkozókra és progresszív egyesületekre lehetne bízni. Inkább amellett érvelt, hogy ezt egy olyan közigazgatási elitnek kell elvégeznie, amely rendelkezik a minden társadalmi réteg igényeinek kielégítéséhez szükséges szakértelemmel és tapasztalattal.

Éles ellentétben áll Saint-Simon szervezeti megoldásokba vetett hitével Pierre-Joseph Proudhon, az anarchizmus történetének egyik meghatározó alakja, aki elutasította elődje azon elképzelését, hogy a közemberek sorsát a társadalmi hierarchia csúcsán állókra bízza. Proudhon azt állította, hogy a társadalmi viszonyok átalakítása csak akkor valósulhat meg, ha az alulról felfelé halad. Ennek érdekében számos intézményi újítást szorgalmazott, többek között közösségi bankok és termelőszövetkezetek létrehozását, hogy a munkások növelhessék a saját munkájuk eredménye feletti ellenőrzést. Minden esetben elfogadhatatlannak tartotta a központosított kormányzathoz való visszatérést.

Egy másik befolyásos gondolkodó, a filozófus Étienne Cabet nem tartotta magát forradalmárnak, és irtózott az erőszak alkalmazásától. De azt vallotta, hogy a társadalmi egyenlőséget csak a magántulajdon intézményének megszüntetésével lehet elérni. A „kommunizmus” kifejezést elsők között használó Cabet a politikai szervezet olyan új formáját képzelte el, amelyben a tulajdon közös lenne, és minden emberi tevékenységet – az emberek életvitelétől az öltözködésükig – az egalitárius értékek szigorú alkalmazása alakítana. Ezen normák betartásának biztosítása érdekében Cabet azt is állította, hogy az egyének korlátozatlan megnyilvánulásait vissza kell szorítani. Társai között egyedülálló módon az ipari növekedés által fenyegetett kézművesek és szakmunkások sérelmeire támaszkodva több tízezer követőt sikerült maga mellé állítania.
24

Proudhonnal és Cabet-vel ellentétben az ultrabaloldali Louis Auguste Blanqui a nyílt erőszak doktrínáját vallotta. A gazdagok és szegények, az uralkodó osztály és a proletariátus közötti konfliktus – állította Blanqui híres 1832-es bírósági védőbeszédében – megoldásához nem arra van szükség, hogy a gazdagok „a bőség asztaláról néhány morzsát leszórjanak”. Az igazságos társadalom megvalósítása a teljes uralkodó elit felszámolását feltételezi. Ezért arra buzdította követőit, hogy vívjanak forradalmi háborút, „amíg a szabadságnak és a nép jólétének egyetlenegy ellensége állva marad”.
25
Ez az erőszakot pártoló álláspont nem volt újdonság senkinek, aki megtapasztalta a forradalom terrorba süllyedését. Ami a radikálisok későbbi nemzedékei számára – közéjük tartozik a bolsevizmus megalapítója, Vlagyimir Iljics Lenin is – tartós jelentőséget adott ennek a megközelítésnek, az az volt, hogy hangsúlyozta: a népet szükségképpen a forradalmárok fegyelmezett, konspiratív magjának kell vezetnie. Blanqui szerint a dolgozó tömegek nem fognak maguktól cselekedni. Csak egy elit csoport értheti meg a valódi érdekeiket. Ezért Blanqui azt is hangsúlyozta, hogy az eljövendő forradalom nem lehet demokratikus. Szükség lesz a diktatúrára, amíg a szocializmus teljesen meg nem valósul.

Az utazó radikálisok harciassága

Owen, Lovett, Saint-Simon, Proudhon, Cabet, Blanqui – ezek a gondolkodók mind fontos szerepet játszottak a jövő kommunistái nézeteinek alakításában. A mozgalom legjelentősebb alapítói közül azonban sokan, mint például Marx és Engels, jóval kedvezőtlenebb körülmények között tevékenykedtek. A legtöbbjük olyan városokból származott, mint Berlin, Köln, Bécs és Varsó, ahol még a mérsékelt reformok híveinek is nehézséget okozott nézeteik kifejtése. A parlamentáris intézmények Közép-Európában gyengék voltak, vagy egyszerűen nem léteztek. A dél-németországi alkotmányos monarchiákban voltak ugyan nemesekből és földbirtokosokból álló törvényhozó testületek, de a régió jövőjét leginkább meghatározó két nagyhatalomban, Poroszországban és Ausztriában semmit nem találunk, ami megfelelt volna ezeknek a képviseleti intézményeknek. Nagy-Britanniával és Franciaországgal ellentétben politikai pártok itt egyáltalán nem léteztek. Ahhoz, hogy az autonóm politikai szervezeteknek akár csak a halvány szikráját is megtaláljuk, olyan ritkaságszámba menő egyesületeket kell keresnünk, mint a türingiai és bajorországi liberális diákszövetségek, a Burschenschaftok.

Ráadásul az abszolutizmus ellenzői Közép-Európában nem rendelkeztek a szükséges lehetőségekkel, hogy terjesszék nézeteiket. Európa más részeihez hasonlóan az újságok korlátozott fórumot biztosítottak a politikai viták számára, de ezeket erősen cenzúrázták és könnyűszerrel leállították. A kocsmák és klubok az elégedetlenség helyszíneiként működtek, de a titkosrendőrségek besúgói is gyakran látogatták őket. A titkos társaságok tagjait és a munkásmozgalmi agitátorokat rendszeresen bebörtönözték vagy száműzetésbe küldték. Mindazonáltal, még ha ezek az akadályok nem is léteztek volna, a leendő forradalmárok azzal a frusztrációval küzdöttek, hogy üzeneteik nem találtak visszhangra a helyi lakosság körében. Bár előfordultak társadalmi zavargások, Németországban nem létezett olyan forradalmi hagyomány, mint Franciaországban, legalábbis 1848-ig. A szakmunkások, kézművesek és az egyszerű munkások időnként tiltakoztak és sztrájkoltak a rossz munkakörülmények, az alacsony bérek és a magas bérleti díjak ellen. 1844-ben a sziléziai takácsok felkelése erőszakos tüntetésekbe torkollott a német államokban és Ausztriában. Ezek a zavargások azonban nem voltak tartósak. A munkások inkább befogták a szájukat és fejet hajtottak. Ezek a körülmények meghatározták a század közepi szocializmus jellegét. Azt jelentették, hogy a mozgalom mögött álló eszméket elsősorban olyan emberek fogalmazták meg, akik száműzöttként vagy emigránsként éltek, és akik brit és francia társaiknál határozottabban kötelezték el magukat a forradalom ügye mellett. Többségük művelt volt, és olyan középosztálybeli életmódhoz volt szokva, amely lehetővé tette számukra, hogy könyveket olvassanak és nagy filozófiai kérdéseken elmélkedjenek. Mások kevésbé voltak kiváltságosak. Akadtak köztük kereskedők, kézművesek és hivatalnokok, akik a feudalizmus maradványai ellen küzdöttek. Ezeket a vándorló radikálisokat olyan tényezők is összekötötték, amelyek túlmutattak társadalmi-gazdasági helyzetükön. A németekhez csatlakoztak lengyelek, magyarok és olaszok, akik eltökélten érvényesíteni akarták nemzeti identitásukat. Jellemző módon a politikai életből kirekesztett személyek – zsidók, etnikai kisebbségek és nők – is nagy számban képviseltették magukat.

Az emigráció tapasztalata tehát megerősítette a radikálisok meggyőződését. Amikor az 1840-es évek közepén olyan városokba érkeztek, mint Párizs, nem csak az érdekelte őket, hogy tanuljanak a befogadóiktól. Eltökéltek voltak abban is, hogy saját, harcosabb nézeteiket a viták szerves részeivé tegyék. A kölcsönös enkulturációnak ez a folyamata jelentős változást hordozott. Míg a tizenhetedik és tizennyolcadik században az eszmék áramlása általában nyugatról kelet felé haladt, ez a történelmi áramlat most részben megfordult. Az emigránsok megismertették a francia írókat, művészeket és pályájuk elején lévő aktivistákat az orosz forradalmárok, például az anarchista Mihail Bakunyin és a kiemelkedő irodalmi alakok, mint a lengyel költő, Adam Mickiewicz gondolataival, valamint a német idealizmusban gyökerező eszmékkel. A francia felvilágosodás libertariánus hagyományaival szemben, amelyek az egyéni akaratot helyezték a középpontba, a német aktivisták nagyszabású mozgalmakban és az emberi fejlődés elkerülhetetlen folyamataiban gondolkodtak. Továbbá magabiztosak voltak azt illetően, hogy konkrét politikai cselekvéssel tudják összekapcsolni a forradalom bizonyosságát.

Amikor a kontinentális Európa veszélyesebb környezetté vált számukra, sok német emigráns Londonba költözött, ahol a munkásság növekvő önérdekérvényesítő erejével való találkozás arra késztette őket, hogy kialakítsák a nyílt gyűlések és nyilvános viták kevésbé elitista, demokratikusabb szellemű hagyományát. A munkásmozgalmi agitátorok gyűléstermeket béreltek és szakszervezetek megalakítására szólítottak fel. A szocialisták megalapították a Német Munkások Oktatási Egyesületét, amely előadásokat kínált a munkásoknak történelemről és politikai gazdaságtanról, valamint proletár öntudatosságot növelő társadalmi rendezvényeket szervezett. Egy protopártot is alapítottak, Testvéri Demokraták néven, hogy összehozzák a különböző nemzetiségű radikálisokat. Nemzetközi irányultságukat kihasználva folyóiratokkal, újságokkal és propaganda röpiratokkal segítették a kommunikációt olyan távoli városok, mint Genf, Berlin és Brüsszel titkos sejtjei és aktivistái között.

Marx és Engels ennek a közegnek a tipikus alakjai. Folyamatosan keresztül-kasul utaztak Európán, és nagyon is tudatában voltak annak, hogy a forradalmi tevékenység nem lehet sikeres összetartó mozgalom létezése nélkül. Ennek megfelelően, amikor 1845-ben a két férfi kénytelen volt Párizsból Brüsszelbe távozni, ők és más emigránsok megalapították a Kommunista Levelező Bizottságot, mégpedig azzal a céllal, hogy Európa-szerte koordinálják a radikális csoportok tevékenységét. Munkatársaik között voltak a chartisták és egy londoni székhelyű titkos társaság, az Igazak Szövetsége. A szövetség munkásosztálybeli tagjai megerősítették Marx és Engels meggyőződését, hogy a városi proletariátus a történelem mozgatórugója. Azt a gondolatot is magukévá tették, hogy közeleg a pillanat, amikor ez az osztály megdönti elnyomóit, és a magántulajdonon alapuló rendszert egy osztály nélküli, kommunista társadalommal váltja fel. 1847 júniusában Marx és Engels ösztönzésére az egyesület nevet változtatott: attól fogva Kommunisták Szövetségének hívták, és felkarolta azokat a radikálisan demokratikus és egalitárius témákat, amelyek végül világszerte népszerűvé tették a marxizmust.

Bár Marx nem volt jelen a Kommunisták Szövetsége 1847. június 2–9. között tartott alakuló kongresszusán, a küldöttek megszavazták, hogy a régi szövetség jelmondatát („Minden ember testvér”) az ő jelmondatával váltsák fel: „Világ proletárjai, egyesüljetek!” A szövetség következő, novemberi kongresszusán a küldöttek olyan programot fogadtak el, amely a következő célokat határozta meg: „a burzsoázia megdöntése, a proletariátus uralma, a régi, osztályellentéteken alapuló polgári társadalom megszüntetése és egy új, osztályok és magántulajdon nélküli társadalom megalapítása”. Azoknak, akik csatlakoztak a szövetség soraihoz, és a marxisták későbbi generációi számára is az bizonyult talán a legvonzóbb faktornak, hogy a program idealista módon olyan vezetési struktúrát támogatott, amely lényegesen kevésbé volt hierarchikus és elitista, mint a kor más konspiratív szervezetei. Alulról felfelé építkezve az alulról szerveződő közösségeknek kellett megválasztaniuk a felettük álló testületeket. Bár a szövetség Központi Vezetősége irányította a szervezet ügyeit, minden törvényhozó hatalmat az egyes körzetek képviselőiből álló éves kongresszusnak tartottak fenn.
26

Ezzel párhuzamosan Marx és Engels a szövetség másik feladatával, az alapelvek nyilatkozatának megfogalmazásával foglalatoskodott. A szövetség legradikálisabb tagjainak támogatásával Engels elintézte, hogy Marx írjon egy átfogó célnyilatkozatot – ahogy Engels nevezte, „Kommunista kiáltványt” – a kapitalizmus válságáról és a közelgő forradalomról. Engels közölt néhány gondolatot a témáról egy formulaszerű katekizmusban, A kommunizmus alapelveiben, amelyben az ipari forradalomnak a proletariátusra gyakorolt hatásával és a rivális szocialista csoportok hiányosságaival foglalkozott.
27
A végső dokumentum azonban kizárólag Marx műve volt. Amikor 1848. február 1-jén vagy annak környékén átadta A kommunista párt kiáltványát a szövetségnek, a szervezet szándékainak kinyilvánításánál egyértelműen többre törekedett. A kiáltványt minden világosan gondolkodó emberhez címezte és arra szólította fel őket, hogy álljanak a történelem jó oldalára.

A Kommunista kiáltvány

Ennek tudatában megérthetjük, hogy Marx miért nem érezte szükségét annak, hogy a kommunista párt részletes leírásának szentelje magát. Amíg a szövetség ezzel a világi kérdéssel, addig ő a forradalomra való felhívás indoklásával foglalkozott. Fontos, hogy a kiáltványt nem a munkásosztály számára írta. Még ha egy munkás rendelkezett is az olvasás képességével, nem volt ideje vagy lehetősége arra, hogy a Marx által kívánt módon cselekedjen. Marx közönsége inkább hozzá hasonló művelt lázadókból állt, akiknek, akárcsak neki magának, alapos indok kellett ahhoz, hogy éppen e mellé az ügy mellé álljanak sok másikkal szemben. Ez kicsit sem jelentéktelen. Érvelése során Marx letette a szervezet feladatairól szóló viták alapjait, és ezek aztán nemzedékeken át folytatódtak.

Az első szembetűnő dolog a kiáltványban az, hogy Marx milyen gyorsan rátér annak magyarázatára, évszázados várakozás után az elnyomott tömegek miért pont most szabadulnak meg végre bilincseiktől. Válasza: a történelem maga rendelte el ezt a pillanatot. Az emberiség története, magyarázza Marx, az osztályok közötti antagonisztikus küzdelem eleven feljegyzése – így harcoltak egymással szabadok és rabszolgák, patríciusok és plebejusok, urak és jobbágyok, céhmesterek és iparosok. Ezeket a konfliktusokat a termelőeszközöket uraló osztály vágya hajtja, hogy új vagyonforrásokat szerezzen. Ezt a vágyát azok munkájának kizsákmányolásával elégíti ki, akik nem rendelkeznek ezekkel a forrásokkal. Marx szerint azonban az uralkodó osztály termelőereje közeledik ahhoz a ponthoz, amikor a kevesek képessége arra, hogy kielégítsék a sokak szükségleteit, kimerül. Ez a fejlődés forradalmi felfordulást fog előidézni, amelynek semmilyen emberi akarat nem tud ellenállni. A proletariátus fel fog lázadni urai ellen, és az osztályharc új korszaka veszi kezdetét.

Marx tehát vonzó okot ad olvasójának arra, hogy elhiggye: az ő ügyéhez való csatlakozásra kapott elhívást. Dicsőíti azt az osztályt, amelyhez hallgatóságának nagy része tartozik. Az ipari forradalom mozgatórugójaként, állítja Marx, a burzsoázia „Különb csodaműveket létesített, mint az egyiptomi piramisok, a római vízvezetékek és a gótikus katedrálisok, különb hadjáratokat vitt véghez, mint a népvándorlás és a kereszteshadjáratok”. Természetesen, mondja Marx, egyetlen korábbi generációnak sem volt alkalma még csak megsejteni sem, hogy mi mindent hozhat magával a „természeti erők leigázása, gépi berendezés, a vegyészet alkalmazása, iparban és földművelésben, gőzhajózás, vasutak, villamos távírók, egész világrészek megművelés alá vétele, folyók hajózhatóvá tétele, lábdobbantásra a földből előpattanó egész népességek”.
28

Ez azonban – hangsúlyozza Marx potenciális követőihez szólva –, mindez egyben ugrás is előre: a történelem jobbik oldalára. Bármennyire is értékeljük a burzsoázia hozzájárulását, ez az osztály arra van ítélve, hogy a saját sírásójává váljon. A burzsoázia nem maradhat fenn, állítja Marx, hacsak nem talál további profitforrásokat. Ezért folyamatosan új termelési formákat fejleszt ki, és új piacokat keres távoli országokban. Azonban – teszi hozzá Marx – ez a féktelen profithajhászás elvakítja a burzsoáziát tetteinek visszás gazdasági és társadalmi következményeivel szemben. A kevésbé fejlett társadalmakkal való abszurd ellentét a túltermelés járványát fogja elősegíteni – vagy ahogy a kiáltvány szerzője szemléletesen fogalmaz, „a társadalomnak túlsok (sic!) a civilizációja, túlsok a létfenntartási eszköze, túlsok az ipara, túlsok a kereskedelme”. Ennek következményeként a kapitalizmust olyan válságok fogják megrázni, amelyek aláássák mindazt, amit alkotói elértek. Marx továbbá arról is tájékoztatja olvasóit, hogy a burzsoázia elkerülhetetlenül önpusztító tevékenysége sehol sem nyilvánul meg veszélyesebb módon, mint abban, ahogyan azzal az osztállyal bánik, amelynek sikereit köszönheti. A zsúfolt gyárakban a munkásokat úgy szervezik, mint a katonákat a hadseregben. E kíméletlen körülmények között nemcsak a polgári osztály és a polgári állam szolgáivá válnak, hanem az általuk működtetett gépek is rabszolgasorba taszítják őket. Az uralkodó osztály arrogáns önbizalma miatt nem látja, hogy fösvénységével végzetes pusztításba hajszolja önmagát: „a zsarnokság annál kicsinyesebb, gyűlöletesebb, elkeserítőbb, minél nyíltabban hirdeti végcéljául a nyerészkedést”.
29

Számítva olvasói kétkedésére, Marx realista szerepben akar tetszelegni. Megjegyzi, hogy a munkásosztály forradalmi erővé válása nem lesz azonnali. Ezt a változást is a történelmi törvények fogják irányítani. Eleinte az elégedetlenkedő munkások indulatosan fognak fellépni elnyomóik ellen. Összetörik a gépeket és felgyújtják a munkahelyeiket. Ahogy azonban számuk növekszik, és egyre szélesebb tömeget képeznek, a munkások egyre jobban megértik, hogy mi a közös bennük. Első lépésként szakszervezeteket alapítanak, hogy magasabb bérekért, jobb munkakörülményekért és rövidebb munkanapokért kampányoljanak a munkaadóiknál. De hamarosan átlépik a reform és a forradalom közötti határt. A proletárok alkotta nagy többség a történelem során először fel fog lázadni elnyomói ellen, és felszámolja az osztálykizsákmányolás minden formáját.

Ezen a ponton Marx végre megfogalmazza olvasói számára a kommunista mozgalomhoz való csatlakozásra vonatkozó érveit. Nevezetesen, közvetlenül az önérdekükre apellál. Az emberi fejlődés logikája garantálja, hogy amikor az osztályharc a döntő pillanatához közeledik, az uralkodó osztály egy kis része „elszakad osztályától és a forradalmi osztályhoz csatlakozik”. Különösen vonatkozik ez „a burzsoá ideológusok egy részére”, ideértve valószínűleg magát Marxot is, „akik felküzdötték magukat az egész történelmi mozgalom elméleti megértéséig”. Fontos, hogy Marx azt feltételezi – ahogyan azt a fejezet elején jeleztem –, hogy ezek a kommunisták nem képviselnek semmilyen egyedi érdeket. Azzal, hogy csak a proletariátus nevében beszélnek, felbecsülhetetlen ajándékot kapnak: a lehetőséget, hogy példát mutassanak erényességből. Az életük nem lesz könnyű, hangsúlyozza, mert hamisan vádolják majd őket az alapvető jogok tagadásával. De Marx biztosítja olvasóját, hogy az igazságosság az ő oldalukon áll majd.
30

Az is figyelemre méltó, amit Marx nem mond erről az erkölcsi lehetőségről. Feltűnően visszafogottan szól arról, hogy a kommunisták erőszakot fognak alkalmazni előírásainak megvalósítása során. Engels A kommunizmus alapelveiből kölcsönöz, amikor megjegyzi, hogy szükség lesz „a tulajdonjogba és a polgári termelési viszonyokba való zsarnoki beavatkozásokra”. Mintha csak egy bevásárlólista elemei lennének, fel is sorolja ezeket az elkerülhetetlenül erőszakos intézkedéseket: a „földtulajdon kisajátítását”, az összes „emigráns és lázadó tulajdonának elkobzását” és a „hitel centralizálását az állam kezében”.
31

Meglehet, Marx nem akarta beárnyékolni a forradalmi változás egyébként romantikus elképzelését. Mindenesetre sokkal határozottabb, amikor azt állítja, hogy csak azoknak van jogos esélyük Európa uralkodó burzsoá pártjainak kiszorítására, akik hajlandóak kommunistákká válni. Megvetése főleg az 1830. júliusi francia forradalom és az angol reformmozgalom nyomán létrejött középosztályi pártok ellen irányul. Ezek a pártok, állítja, ostobán azt képzelik, hogy segíthetnek a proletariátuson, ha együttműködnek a burzsoáziával, „gúnydalokat énekelnek új urukról, s többé-kevésbé vészterhes jóslatokat súgnak a fülébe”. Valójában ugyanolyan hitványak, mint a régi uralkodó osztály. „Hangzatos szólamaik ellenére az ipar fájáról lehullott aranyalmákat szüretelik és a hűséget, szeretetet, becsületet a gyapjú-, cukorrépa- és pálinka-kalmárkodással cserélik fel.”
32

Más szocialista csoportok sem jobbak. Azok, akiket Marx „német vagy »igazi« szocialistáknak” nevez, a francia forradalom emancipációs eszméit a „spekulatív pókhálóból szőtt, finomkodó lelkek szóvirágaival kihímzett, az ömlengő szeretet kedélyharmatától átitatott köntösébe” öltöztetik, hogy leplezzék az osztályharccal szembeni ellenállásukat. Nem különböznek azoktól a burzsoá reformerektől, akik a forradalmat a proletariátus szociális sérelmeinek egyszerű orvoslásával próbálják megakadályozni. Csak néhány korai szocialista, például Saint-Simon és Owen, kap dicséretet a kiáltvány szerzőjétől. Abban az időben, amikor a proletármozgalom még gyerekcipőben járt – írja Marx –, ezek az elméletalkotók legalább felismerték annak a elkerülhetetlenségét, hogy megkérdőjelezzék a burzsoázia cselekedeteinek szükségességét.
33

Ezen okok miatt már világos, Marx miért nem érezte annak szükségét, hogy leírja a kommunista párt sajátos jellemzőit. Nem volt rá igény. Egy „kommunista párt” kiáltványa egyszerűen azáltal létezhetett, hogy az általa idealizált forradalmárok elkötelezettek voltak a párt sorsának beteljesítése iránt. És ezeknek a követőknek a száma egész biztosan növekedni fog, amikor felismerik azt, hogy a történelem és az erkölcs az ő oldalukon áll. Ebben a szellemben Marx a kiáltvány zárásaként kinyilvánítja, hogy a kommunisták minden haladó csoporttal konstruktívan együtt kívánnak működni. Franciaországban már szövetségre léptek más szocialista erőkkel a burzsoázia ellenében – jegyzi meg. Svájcban a liberálisokat, Lengyelországban az agrárforradalmárokat támogatják. Németországban, amelyet Marx a forradalomra leginkább esélyesnek tart, együtt küzdenek a burzsoáziával, „mihelyt a burzsoázia forradalmi módon lép fel”. Marx hangsúlyozza, hogy természetesen vannak határok, ameddig ezek az együttműködések elmehetnek. A kommunistáknak soha nem szabad szem elől téveszteniük alapelveiket. A legfontosabb, hogy felkészítsék a proletariátust arra, hogy megkezdje harcát urai ellen.
34

Készülődő forradalom?

Minden előrejelzéssel az a probléma, hogy végül tévesnek bizonyulhat. A forradalmárok azonban jellemzően nem az „esetlegesség” világában élnek. Előre tekintenek, és meg vannak győződve arról, hogy közeleg a győzelem napja. Meggyőződésüket természetesen megerősítik a társadalmi felfordulást kiváltó alkalmak. Békeidőkben azonban nehezebb a helyzetük. A leginkább elkötelezettek számára ilyenkor az a kihívás, hogy megtalálják annak módját, miként győzzék meg követőiket arról, hogy továbbra is érdemes áldozatokat vállalniuk.

Mindössze három héttel azt követően, hogy Marx nyomdába adta a kiáltványt, a Párizsban történt megdöbbentő események okot adtak arra, hogy Marx és Engels azt higgyék, jóslataik beigazolódása küszöbön áll. 1848. február 23-án tömeges tüntetések törtek ki François Guizot francia miniszterelnök azon döntése ellen, amely betiltott egy bankettet, amelyen középosztálybeli polgárok választási reformokról és a választójog kiterjesztéséről akartak vitatkozni. Az orléanista király, Lajos Fülöp kétségbeesetten próbálta lecsillapítani a tömeget azzal, hogy kikényszerítette Guizot lemondását, majd maga is lemondott a trónról. Február 26-án a Nemzetgyűlés kikiáltotta a Második Köztársaságot, és kinyilvánította, hogy támogatja az általános választójogot és a szociális igazságosságot. De azok számára, akik azt várták, hogy Franciaország kormánya végre megfelel a forradalom eszméinek, ezek az intézkedések csalódást okoztak. Az sem segített az új kormány hitelességén, hogy a hivatalokat több esetben ugyanazok a politikusok töltötték be, akik korábban is kormányon voltak, és Franciaország a polarizáció új korszakába lépett. Négy hónappal a Nemzetgyűlés nyilatkozata után a munkanélküliek segélyezése ügyének kapcsán a munkások és a kormány közötti összecsapások teljes körű felkeléshez vezettek. Párizsiak tízezrei emeltek barikádokat városszerte, és harcoltak a Nemzeti Gárda katonái ellen. A felkelést csak több ezer ember halála árán sikerült elfojtani.

A különféle európai forradalmárok számára az orléanista rezsim bukása és erőszakos következményei Franciaországon túlmutató jelentőséggel bírtak. Ez az esemény katalizátora volt a tiltakozás és a felfordulás viharának, amely az egész kontinensen végigsöpört. Az elkövetkező hónapokban a régi európai rend meghatározó elemeit olyan felkelések rengették meg, amelyeket inkább az újságoknak és más kommunikációs eszközöknek köszönhetően az időzítés, semmint a közös ügy egyesített. Belgiumban, Galíciában és Havasalföldön a gazdasági és társadalmi viszonyok miatt tömeges felkelések törtek ki. Szardínián, Piemontban, a német államokban és a holland területeken a liberális reformerek szerveztek tüntetéseket az írott alkotmányok, a parlamentáris kormányzás és a választójog mellett. Más helyeken a tüntetéseket felerősítette annak a diplomáciai rendszernek a szenvedélyes elutasítása, amely Napóleon 1815-ös veresége óta kormányozta Európát. Írországban és Magyarországon a különböző társadalmi rétegekből származó forradalmárok és liberálisok nemzeti függetlenséget követeltek a birodalmi hatalomtól. A német és olasz radikálisok nemzeti egyesítésért küzdöttek.

Marx és Engels teljes mértékben tisztában volt a tiltakozó mozgalmak közötti jelentős különbségekkel. Ezért figyelemre méltó, hogy távolról sem valamiféle dogmatikus tervezet szerint cselekedtek, hanem figyelmüket Franciaországról német hazájuk felé fordították, mert úgy gondolták, ott van a legnagyobb esélyük az események befolyásolására. 1848 márciusának végén kiadtak egy nyilatkozatot „A kommunista párt követelései Németországban” címmel, amely megfogalmazta azokat a feltételeket, amelyek alapján németek millióit lehetne felszabadítani a kizsákmányolás alól. Néhány szocialista témákra vonatkozó konkrét utalástól eltekintve azonban, mint például az állami bank létrehozása és a közlekedési eszközök államosítása, nem beszélhetünk valódi forradalmi provokációról. Valójában követeléseiket sok polgári háztartásban is helyesléssel fogadták volna: Németországot azonnal egységes és oszthatatlan köztársasággá kell nyilvánítani, minden állampolgárnak választójogot kell adni, és minden megmaradt feudális intézményt és terhet el kell törölni.
35
Marx és Engels azonban korántsem volt hajlandó feláldozni hosszú távú céljait a rövid távú nyereségért. Egy újságon, a Neue Rheinische Zeitungon keresztül, amelyet Marx indított Kölnben, kinyilvánították szándékukat, hogy mindkét célhoz ragaszkodnak. A kiadvány tele volt a fennálló intézmények elleni kirohanásokkal. Szerkesztőségi cikkei arra szólították fel a porosz királyt, hogy lépjen háborúba Oroszországgal a lengyel nép felszabadítása érdekében. Riporterei csípős kritikával szórakoztatták olvasóikat a kibontakozó pártokról és egyesületekről, amelyek vezetői szerintük nem voltak őszinték vagy nem voltak elkötelezettek a status quo megdöntése ügyében. Amikor 1848 májusában Frankfurtban összeült a német államok első szabadon választott parlamentje, Engels nevetségessé tette a képviselőket, amiért képtelenek voltak megegyezni az eljárási szabályzaton kívül bármi másban. Tudták – jegyezte meg ironikusan –, hogy „ahol két vagy három német együtt van, ott kell nekik egy szabályzat, különben a széklábak döntenek?”.
36
Az alapítók alkalmazkodóképességéről tanúskodik, hogy a lap fanyar stílusán kívül azért bőven volt még mit felmutatniuk. Bár a sajtóorgánum mind az öt szerkesztője rendelkezett tagsággal a Kommunisták Szövetségében, feltűnően elhatárolódtak attól, hogy kizárólag a munkásosztály érdekeit képviseljék. A napilap „a demokrácia orgánumaként” hirdette magát. Azt a nézetet vallotta, hogy Németország modern állammá válása egy erős vállalkozói osztály vezetésével és teljes körű demokratikus képviselettel fog megvalósulni.

Ahogy azonban 1848 a végéhez közeledett, Marx és Engels egyre nehezebben tudta fenntartani az egyensúlyt a két nézőpont között. A következő év a forradalmárok számára Európa-szerte a kiábrándultság és a csalódottság időszakának bizonyult. A franciaországi események nem a forradalom, hanem a reakció és a restauráció előhírnökeivé váltak. 1848 decemberében a baloldali radikálisok döbbenten tapasztalták, hogy az ország választójoggal újonnan felruházott polgárai az ország első elnökválasztásán Bonaparte Napóleon unokaöccsét, Louis-Napóleont választották meg. Két évvel később a politikáját támogató népszavazás ürügyet szolgáltatott neki arra, hogy államcsínyt hajtson végre a köztársaság ellen, és később III. Napóleon néven császárrá nyilvánítsa magát. Bármerre néztek, mindenütt volt okuk a csüggedésre. Berlinben és Bécsben leverték a munkásfelkeléseket. A frankfurti gyűlés a frakcióellentétek súlya alatt összeomlott. Közép- és Kelet-Európában az osztrák, porosz és orosz hadseregek sikeresen állították vissza az abszolutista kormányokat és verték le a nemzeti függetlenségi mozgalmakat.

Mindezek tudatában, amikor Marx és Engels 1849-ben visszatértek Londonba, olyan egyszerű kérdéssel szembesültek, amelyre nem volt egyértelmű válasz: hogyan lehet életben tartani a forradalom reményét, ha azok, akiket fel akartak szabadítani, nem tudtak vagy nem akartak szembeszállni elnyomóikkal? Az egyik elmélet, amely jelentős támogatást élvezett a Kommunisták Szövetségén belül, az volt, hogy ezek csupán átmeneti visszaesések. E nézet szerint minden kommunistának az a feladata, hogy felkészüljön a népi zavargások új hullámára. A másik, kevésbé boldogító elképzelés szerint ezek a vereségek pontosan azok, aminek látszanak. Mivel a dolgozó tömegek még nem álltak készen arra, hogy vállalják történelmi felelősségüket, az óvatos megközelítés az volt, hogy kerülni kell az elhamarkodott lépéseket, nyitva kell tartani a lehetőségeket, és meg kell találni a forradalmi mozgalom egyben tartásának a módját.

Kevesebb mint egy év alatt Marx és Engels az egyik végletből a másikba esett. Ez azonban nem gyengeségről tanúskodik, hanem az idők jele volt. Először az engesztelhetetlenséget választották. 1850 márciusában arról győzködték a szövetség Központi Vezetőségét, hogy nincs értelme a polgári demokrácia képviselőivel megegyezésre törekedni. Ez utóbbiak védelmezői nem tűrnék el, ha osztályelsőbbségüket komolyan megkérdőjeleznék. Ezért a munkások egyetlen esélye a túlélésre az volt, hogy mind nyilvános, mind konspiratív eszközökkel megteremtik a „független proletárpártot”, és „egyetlen pillanatra sem hagyják magukat a demokrata kispolgárok képmutató frázisai által” elcsábíttatni.
37
Szeptemberre azonban Marx és Engels belátta, hogy reményeik kudarcba fulladnak, így megfordították álláspontjukat. Egy szidalmakkal teli eszmefuttatásban Marx megtámadta a Központi Vezetőségben ülő szövetségeseit, amiért túl gyorsan akartak lépni. Marx szerint tévesen feltételezték, hogy a forradalom akarat kérdése, és ha nem cselekednek azonnal, akkor „lefekhetnek aludni”. A feltételek még nem érettek meg a forradalomra, hangsúlyozta, és ezt a munkásosztály tudomására kell hozni: „15, 20, 50 évi polgárháborút kell végigharcolnotok, hogy a viszonyokat megváltoztassátok, hogy önmagatokat az uralomra alkalmasságra tegyétek.”
38

A történelem jövőbeli menetének ez az értékelése azt jelentette, hogy egy másfajta, pragmatikusabb szemléletű szervezet létrehozására kell törekedniük.

A szervezet eljövetele

Marx és Engels gondolkodásának korábbi változásait azért ismertettem, hogy megmutassam: ebben az időben még nem volt világos, mi is az a globális jelenség, amelyet később „marxizmusnak” neveztek el. A két forradalmár több ezer oldalnyi elemzést készített koruk válságairól, de azt nem tudhatták, mi következik. Az a tény, hogy nem kötelezték el, és talán nem is tudták volna elkötelezni magukat egyetlen stratégia mellett, döntő jelentőséggel bírt és hosszú távú hatás gyakorolt a kommunista mozgalomra. Számukra és a forradalmárok következő generációi számára ez azt jelentette, hogy a kommunista pártról alkotott elképzelésük két, egymásnak potenciálisan ellentmondó program köré épült. Az egyik a harcos konfrontáción alapult, a másik a szervezeti alkalmazkodásra helyezte a hangsúlyt.

Ahogy az 1850-es és 1860-as években a közelgő proletárforradalom reményei csökkentek, és helyüket a szakszervezetek térnyerése vette át Európában, Marxnak és Engelsnek egyre több oka volt arra, hogy pártjukról szervezeti szempontból gondolkodjanak. A brit reformerek a chartizmus előzményeit és a munkásegyesületek megalakításának jogát kihasználva folyamatosan haladtak a szakmunkások és mérnökök mozgósítása terén. Céljaik egyáltalán nem voltak forradalmiak, sőt, ebben a korszakban még csak nem is szocialisták, nemhogy kommunisták. Ehelyett fogyasztói szövetkezeteket és kölcsönös segélyalapokat hoztak létre az iparban előforduló konfliktusok esetére. Ahogy tagságuk több százezresre nőtt, ezek a szakszervezetek jelentős politikai tényezővé váltak. Brit társaikkal ellentétben a francia munkások nem részesültek abban a privilégiumban, hogy egyesülési joggal rendelkeztek volna, de III. Napóleon birodalmában szavazati jogot azért kaptak. Ennek megfelelően, amikor a császár politikája az 1860-as években a középosztálybeli politikusok ellenállásába ütközött, az uralkodó, mint potenciális támogatóhoz, a munkásosztályhoz fordult. Még Poroszországban is, ahol a munkásoknak sem a szakszervezetek alapításához, sem a szavazáshoz nem volt joguk, fel lehetet fedezni a munkásmozgalom csíráit. 1858 után, a látszólag mérsékelt uralkodó, I. Vilmos regnálása alatt liberális politikusok munkásképző társaságok százait hozták létre, amelyek reményeik szerint arra szolgáltak, hogy csökkentsék a munkások osztálykonfliktusra való hajlamát. E társaságok támogatói nem szándékoztak politikai szerepet adni a munkásosztálynak. Viszont elfogadták a népi szerveződés gondolatát, és így lehetetlen volt megakadályozni, hogy a kérdés újra felmerüljön. 1863-ban egy szocialista agitátor és a Kommunisták Szövetségének tagja, Ferdinand Lassalle megtette ezt a lépést, és új szervezetet hozott létre, az Általános Német Munkásegyletet, amelynek célja az általános választójog békés eszközökkel való kivívása volt.

Több év telt el, mire világossá vált, hogy amit Lassalle létrehozott, az komoly kihívást jelent Marxnak és Engelsnek a proletariátus megfelelő programjáról vallott elképzelése szempontjából. Egyelőre úgy tűnt, hogy a független munkásmozgalom jelei a két forradalmárt olyan helyzetbe hozták, hogy közvetlen irányítást gyakorolhattak egy fellendülőben lévő nemzetközi mozgalom felett. 1864. február 28-án különböző országok – Anglia, Franciaország, Poroszország, Olaszország és az Egyesült Államok – munkásaktivistái találkoztak Londonban, hogy megalapítsák a később Első Internacionálé néven híressé lett Nemzetközi Munkásszövetséget (NMSZ). Kezdetben Marx és Engels csak minimális befolyással rendelkezett. A közös testület létrehozásának ötlete brit és francia kezdeményezés volt, hogy az egyik ország szervezőit kapcsolatba hozzák a másik ország szervezőivel. A résztvevők rendkívül sokfélék voltak, és nem csak szocialisták. A mintegy kétezer résztvevő között voltak blanquisták, proudhonisták, chartisták, owenisták, anarchisták, nacionalisták és radikális republikánusok, akik mind a régi európai rezsim erőitől elkülönülve kerestek otthont. De az, hogy a szervezet újonnan megválasztott Központi Tanácsának tagjai meghívták Marxot, hogy októberi első ülésükön mondja el az alakuló üzenetet, és dolgozza ki az egyesület szervezeti szabályát, jelentős hatással volt arra, hogy az Első Internacionálé végül mivé vált.

Az alakuló üzenetben Marx azt az álláspontot képviselte, hogy a munkásosztály közvetlen prioritása a politikai hatalomgyakorlás. A beszédet ma olvasva feltűnő, hogy hiányoznak belőle a kiáltvány forradalmi kinyilatkoztatásai és magabiztos jóslatai. Ehelyett Marx üzenete az internacionáléhoz úgy olvasható, mint egy dicsőítő ének egyetlen ország, Nagy-Britannia ipari proletariátusához. Bár azzal a megállapítással kezdi: egyelőre nincsenek jelei annak, hogy a brit burzsoázia hatalmas vagyona és a munkásosztály nyomora közötti szakadék szűkülne, Marx az ország szakszervezeteinek sikereit (például a parlament rákényszerítése a tízórás munkanapról szóló törvény elfogadására, a munkásszövetkezetekkel való újszerű kísérletezés) bizonyítékként hozza fel arra, hogy a szervezett munkásság képes a hatékony érdekképviseletre. A francia, német és olasz munkások már tanulnak Nagy-Britannia példájából – jegyzi meg Marx. Eljött az ideje, hogy országhatárokon átnyúlóan a közös jó szolgálatában végre összefogjanak.
39

Ennek megfelelően Marx tervezete az NMSZ szervezeti szabályairól provokatív betekintést nyújt a nemzetközi munkásszervezet kívánatos funkcióiról alkotott egyre konkrétabb elképzeléseibe. Megjegyzi, hogy a szövetség minden egyes tagszervezetének érdekeit és tevékenységét szükségszerűen befolyásolják a helyi körülmények és törvények. Ezért az a helyes, ha mindenkinek jogában áll saját szabályokat alkotni és tisztségekkel kapcsolatos döntéseket hozni. Mivel a szövetségben való részvétel az eszmék testvériségén alapul, bárki, aki megfelel ennek a feltételnek, elvileg tetszés szerint beléphet a szövetség soraiba, vagy kiléphet onnan.

Mindazonáltal ezek a feltevések arra is rákényszerítik Marxot, hogy megküzdjön egy olyan dilemmával, amely az önkéntes társulásokra jellemző. Rámutat, hogy amennyiben az NMSZ-nek nincs erős központi vezetése, fennáll annak a veszélye, hogy vitaklubbá silányul. Hogyan fog a szervezet hatékonyan működni – teszi fel a költői kérdést Marx –, ha a Központi Tanács kénytelen az egyes országokban működő, egymástól eltérő szervezetek sokaságának igényeit külön-külön figyelembe venni? Jó lenne tehát, ha a tanács arra ösztönözné küldötteit, hogy az egymástól elszakadt testületek nemzeti egységfrontba tömörítésének érdekében „minden erejüket vessék latba”. Marx felveti a nemzetközi viszályok kényesebb kérdését is. Itt is úgy véli, hogy a vezetőségnek kellene szerepet vállalnia az ilyen konfliktusok megoldásában. Azon túl azonban, hogy megjegyzi, hogy a tagegyesületek „egyidejűleg és egységesen” cselekedjenek, a kommunikáció javításának szükségességén kívül nincs más hozzáfűznivalója.
40

Marx és Engels közvetlen válasza ezekre a problémákra az NMSZ-en belüli ideiglenes koalíciók létrehozása volt. Ezek különböző sikerrel jártak. Például a szervezet egyes szekciói készségesen támogatták őket Louis Auguste Blanqui és a forradalmi konspiráció más hívei ellenében. A brit szakszervezeti vezetők érthető módon aggódtak amiatt, hogy a blanquisták elutasítják a burzsoáziával való kompromisszum minden formáját. Sokkal ijesztőbb kihívást jelentett Marxnak és Engelsnek a Proudhon követőivel szembeni fellépés megszervezése. Ezek a mozgalmárok bármiféle kollektív vagy állami tulajdont az emberi méltóság megsértésének tekintettek. Az internacionálé francia küldöttei többségének támogatását élvezték. Ha képesek lettek volna erős koalíciót létrehozni, akkor tartós kihívást jelentettek volna az NMSZ egységére nézve. Ennek ellenére nehezen találtak koherens stratégiát, mivel filozófiai beállítódásukból fakadóan hajlamosak voltak lebecsülni a hivatalos szervezetek, köztük még a szakszervezetek munkáját is.

Marx és Engels legádázabb ellenfelei a radikális anarchisták közül kerültek ki, akiknek száma a proudhonisták fogyatkozásával párhuzamosan nőtt. Ennek a mozgalomnak megkérdőjelezhetetlen vezetője az orosz agitátor, Mihail Bakunyin volt. Bakunyin elképzelései ma már rendkívül idealistának és megvalósíthatatlannak tűnnek, de az anarchizmus ekkoriban Európa számos részén, különösen Spanyolországban és az újonnan létrehozott Olasz Királyságban jelentős követőbázisra talált. Ráadásul sok kelet-európai radikálishoz, például az orosz szocializmus alapítójához, Alekszandr Herzenhez, vagy a nihilista Szergej Nyecsajevhez hasonlóan – mindkettejükkel a 3. fejezetben foglalkozom majd – Bakunyin nézeteit a cári önkényuralommal szembeni hiábavaló ellenállás tapasztalata formálta. Sok tekintetben ugyanabból a fából faragták, mint Marxot és Engelst. Elkötelezett volt az osztályharc mellett, és meg volt győződve arról, hogy az uralkodó osztályt a tömegek által elkövetett erőszakos cselekményekkel lehet megdönteni. Ő is úgy vélte, hogy a forradalom célja szükségképpen nem lehet más, mint hogy az államot a nép közvetlen uralma váltsa fel. A Bakunyin és német kortársai közötti különbség, amely az NMSZ rövid történelmének leghevesebb csatáihoz vezetett, abban állt, hogy nem értettek egyet ezen cél elérésének módszertanában. Míg Marx és Engels hajlandó volt a munkásosztály érdekeit a polgári politikusokkal való óvatos együttműködés révén előmozdítani, és átmeneti szerepet képzelt el az állam számára a kommunizmushoz vezető úton, addig Bakunyin ellenezte a kompromisszum minden formáját. Számára a forradalom az igaz hívők közössége által gyakorolt akaratlagos cselekedet volt. Csak akkor cselekedhettek szolidárisan a néppel, ha ezek a forradalmárok bebizonyították szándékaik tisztaságát.

A munkásaktivizmus különféle megközelítései feletti ellenőrzés uralására irányuló erőfeszítéseik során Marx és Engels olyan kihívással szembesültek, amely Bakunyinnak és más, a voluntarista hagyományhoz tartozó radikálisoknak, mint például Blanquinak, abszolút bizonyítékot szolgáltatott arra, hogy a tömegek már felkészültek a történelem önálló alakítására. 1871. március 28-án az önrendelkezés radikális kísérlete, a Párizsi Kommün látszólag hiteltelenné tette a két kommunista álláspontját a tartósan fennálló burzsoá uralom valószínűségéről. Amikor azonban a kommün elbukott, Marx nem csupán megcáfolta kritikusait, hanem oly módon tette ezt, ami a radikálisok későbbi generációinak bőven szolgáltatott okot arra, hogy Marx kommunista pártról alkotott elképzelésének második, forradalmi oldalára összpontosítsanak.

A Párizsi Kommün a népi kormányzásra tett kétségbeesett kísérlet volt. Az 1870–1871-es francia–porosz háborúban III. Napóleon által elszenvedett megalázó vereségből és az Adolphe Thiers vezette új, konzervatív köztársasági rezsim kudarcából nőtt ki, amely nem tudta meggyőzni a párizsi lakosságot arról, hogy hűen képviseli az érdekeiket. A porosz hadsereg brutális ostroma után a város, úgy tűnt, feleleveníti 1789, 1830 és 1848 tapasztalatait, amikor ismét spontán tüntetések és utcai tiltakozások kereszttüzébe került. Amikor Thiers meghozta azt a végzetes döntést, hogy a Nemzetgyűlést, annak közigazgatási apparátusát és a reguláris hadsereget Versailles-ba költözteti, akaratlanul is lehetőséget adott Párizs lázongó lakosainak, hogy saját elképzeléseikkel és intézményeikkel töltsék be a politikai vákuumot. Ez a dráma nem csak az anarchisták reményeit ébresztette fel. Évtizedekig tartó nemzetközi viták számára is témát szolgáltatott a baloldali radikálisok körében a forradalmi kormányzás egymással versengő formáiról, mégpedig két felvonásban.

Az első soha nem fog megfelelni mitikus hírnevének. A Párizsi Kommün a város független népi milíciája, a Nemzeti Gárda forradalommal szimpatizáló tagjainak felügyelete mellett megtartott közvetlen választások eredményeként alakult meg. A szavazást Blanqui hívei nyerték meg a szavazatok több mint negyedének megszerzésével, és emiatt elérték, hogy hősüket, aki ismét börtönben ült, a vörös zászló lobogója alatt a kommün kormányzótanácsának tiszteletbeli elnökévé válasszák. A szervezet társadalmi bázisa azonban sokkal sokszínűbb volt, mint azt a forradalmárok hajlandóak lettek volna elismerni: radikális újságíróktól és értelmiségiektől kezdve a Nemzeti Gárda tagjain át boltosokig, kézművesekig, munkásokig és feministákig terjedt. Ennek eredményeképpen a kommün programja szerteágazó volt, és kevés rendeletét hajtották végre. Ha a kommün vezetőinek több idejük lett volna, lehetséges, hogy a munkásszövetkezetekre, az egyház és az állam kategorikus szétválasztására és a nők jogaira vonatkozó követeléseket koherens forradalmi programba tudták volna foglalni. Május 21-én azonban Thiers totális támadást indított a város ellen, és a forradalmárok nemsokára kénytelenek voltak a puszta túlélésért harcolni.

A második felvonás adta meg azt az érzelmi tartalmat, amely az önfeláldozás szenvedélyét a következő generációkba oltotta. A kommün megmentéséért folytatott harc az első napoktól kezdve reménytelen vállalkozás volt. A legsúlyosabb harcok hetében, május 21. és 28. között mintegy 10 ezer ember vesztette életét, többségében párizsiak. A kommün kapitulációját követő véres megtorlás megszilárdította a kommün tartós, tekintélyellenes misztikumát. Thiers csapatai a város lakosainak tízezreit tartóztatták le, akik közül néhányan tényleg harcosok voltak, de sokan mások ártatlan polgárok, akiket katonai törvényszékek előtti gyorsított bírósági eljárásoknak vetettek alá. Több mint 30 ezer embert végeztek ki, és további több ezer embert zártak börtönbe vagy deportáltak távoli szigeteken található munkatáborokba.
41

Marx és Engels csupán szemlélői voltak ezeknek az eseményeknek. Azonban egyik legkreatívabb cselekedetével Marx a kommünt egyszerre költői és apokaliptikus elbeszéléssé alakította át, amely látszólag a kommunisták által valaha is képviselt összes álláspontot alátámasztotta. Az NMSZ Központi Tanácsának május 30-án, mindössze két nappal a kommün veresége után kiadott üzenetében Marx a párizsi felkelést a kiáltvány téziseinek tanúságtételeként és megvalósításaként ábrázolta. A polgárháború Franciaországban című szövegben a kommün különböző résztvevőit egyetlen szóval jellemezte: a proletariátus. Tájékoztatta közönségét, hogy Párizst a történelem során először munkáskormány irányította, amely a kisajátító osztály (a „Rendpárt”, ahogy általában nevezték) és a termelő osztály (a „Mozgalmi Párt”) közötti harcból született. Egy jövőbeli időpontban az előbbi megdöntése a munkásság teljes emancipációját fogja eredményezni. Addig is a kommün, mint a „francia társadalom valamennyi egészséges elemének” megtestesítője, kiérdemelte, hogy Franciaország valódi nemzeti kormányaként ismerjék el. Sőt, az egész világon a munkásosztály felszabadításának bátor harcosaként kell rá tekinteni.
42

Ha valaki jelen lett volna a kommün rövid fennállása alatt, és a szövetség Főtanácsának tagjai közül csak kevesen voltak ott, az könnyen vitathatta volna Marx beszámolójának pontosságát. Magánemberként Marx talán egyet is értett volna ezzel, mert a kommün vezetőit nem tartotta elég fegyelmezettnek. De ugyan ki akart volna elhatárolódni szövetségesei közül egy olyan történettől, amely ennyire egyértelműen az ő céljaikat szolgálta? Leírása szerint a kommunisták tanúbizonyságát adták eltökéltségüknek, hogy az emberi kormányzás teljesen új formáját hozzák létre. A párizsiak bebizonyították, hogy készek önmagukat kormányozni. Ahelyett, hogy tovább hajbókoltak volna az állami uralom normái előtt, ragaszkodtak ahhoz, hogy „a kommünnek nem parlamentáris, hanem dolgozó testületnek kellett lennie, amely végrehajtó és törvényhozó egyszerre”. Az uralkodó osztály reakciója azért volt ilyen brutális, magyarázta Marx, mert attól félt, hogy a proletariátus kisajátítja a tulajdonát. Képviselőinek félelmei megalapozottak voltak. Bár a párizsi munkások nem rendelkeztek kész, utópisztikus formulákkal arra vonatkozólag, hogy mi legyen a következő lépés, a kommün bebizonyította, hogy a történelem végre az ő javukra fordult. Éppen ezért, hangsúlyozza Marx, a kommünt „egy új társadalom dicsőséges előfutárjaként örökké ünnepelni fogják”.
43
Később bebizonyosodott, hogy Marxnak ebben oly mértékben igaza van, ami talán őt is meglepte volna. Az események után több mint fél évszázadon át a kommunizmus mindenféle rendű és rangú képviselője, Lenintől Rosa Luxemburgig, Joszif Sztálintól Mao Ce-tungig, megtalálta a módját, hogy a kommün jelentőségének személyes értelmezését saját politikájának igazolására használja fel.

A jelennel kapcsolatban azonban Marx tévedett. A káoszon és az önkényuralmon alapuló Párizsi Kommün nemcsak hogy egy ideális társadalmi rend előfutára nem volt, de még egy kommunista rendé sem. Meghiúsult jóslata tökéletesen megvilágítja azt a választást, amellyel Európa forradalmárai szembesülnek. Egyfelől bízhattak a jövőbeli felkelések kitörésében, de az ilyen események mielőbbi bekövetkeztének esélyei elég halványak voltak. A francia, német, osztrák és orosz kormányok még erősebb elnyomással reagáltak arra a lehetőségre, hogy a párizsi központi hatalom összeomlása talán nem marad meg az egyszeri esemény szintjén. Másrészt a forradalmárok abból a feltételezésből kiindulva is cselekedhettek, hogy a dolgozó tömegek átmenetileg belenyugodtak elnyomóik uralmába. A század végére túlnyomórészt ez a második értelmezés volt az európai baloldali mozgalmak választása. Ennek az iránynak a legjelentősebb megnyilvánulása Európa első tömegpártjának, Németország Szociáldemokrata Munkáspártjának (SDAP) megalakulása volt. Figyelemre méltó, hogy ahogy az SDAP támogatottsága nőtt, tagjai szervezetüket egyre inkább „marxistaként” határozták meg.

Paradox módon ez az új párt valójában inkább akadályozta Marx forradalmi céljait, mintsem előmozdította volna azokat. Ez azonban nem volt azonnal érzékelhető. Amikor Wilhelm Liebknecht és August Bebel 1869. augusztus 8-án a türingiai Eisenachban más szocialista aktivistákkal találkozott, hogy megalapítsák az SDAP-t, Marx és Engels nem tekintette az új szervezetet az általuk kommunista pártnak nevezett transzcendens jelenség versenytársának. Nem szerették a „szociáldemokrácia” kifejezést, mert hiányzott belőle a harciasság érzete. Marx racionalizálta a kifejezés használatát, mint nélkülözhető célszerűséget arra az esetre, ha a mozgalom kudarcot vallana. Mindazonáltal Liebknechtet és Bebelt az osztályharc megbízható képviselőinek tekintették, akik a proletariátus ügyét a lehető legreálisabb módon mozdították elő. Ezért támogatták a párt felvételét az NMSZ-be.

Egy szervezett, világos céltudatossággal rendelkező szocialista párt gondolata ebben a történelmi helyzetben nagyon is észszerű volt. 1867-ben Otto von Bismarck porosz miniszterelnök elfogadta a népképviselet elvét azzal, hogy az Északnémet Szövetség alkotmányába beépítette az általános férfi választójogot. Bismarck indítékai nem voltak önzetlenek. A német nemzet porosz irányítás alatt történő egyesítésére irányuló politikája során arra játszott – mint később kiderült, helyesen –, hogy a demokratikus folyamat az egyszerű németek nacionalista érzelmeire fog apellálni. Sok más konzervatív politikushoz hasonlóan ő is azt feltételezte – ebben viszont tévedett –, hogy ezek az új polgárok egy olyan kormányra fognak szavazni, amely munkát és társadalmi békét biztosít számukra.

Ennek fényében az „eisenachi” párt összeegyeztethető volt Marx és Engels korabeli pragmatikus politikai megközelítésével. Egy olyan időszakban, amikor véleményük szerint a forradalmi akciók lehetőségei korlátozottak voltak, a munkások ebben a formában még mindig javíthattak a jólétükön azáltal, hogy követeléseiket a szavazóurnákon keresztül fejezték ki, és részt vettek a helyi és állami törvényhozásokban. Ha a párt nem élne ezzel a lehetőséggel, azt kockáztatná, hogy elszigetelődik természetes bázisától. Marx és Engels szerint ennek a szerepvállalásnak a legfontosabb kritériuma az volt, hogy a pártvezetés biztosítsa: a munkásosztály részvétele nem jelenti a burzsoáziával való alapvetően antagonisztikus viszony háttérbe kerülését és a kapitalista rendszer megdöntése iránti kötelességről való lemondást.

Az egyensúly fenntartásának nehézsége konkrétan megmutatkozott Lassalle-nak az SDAP-n belül népszerű elképzeléseiben. Lassalle ugyan 1864-ben egy párbajban meghalt, de addigra kidolgozta az osztályharc alternatív koncepcióját, amellyel maradandót alkotott. Lassalle ragaszkodott ahhoz, hogy ugyanannyira forradalmi, mint Marx és Engels, ám mentoraival ellentétben ő pozitívabban látta az állam szerepét a progresszív célok elérésében. Míg Marx és Engels az államhatalom kiterjesztését csupán ideiglenes intézkedésnek tekintette, amely végül elsorvad, addig Lassalle a társadalom állandó jellegzetességének tekintette, amelyre szükség van ahhoz, hogy minden tagjának szükségleteit ki lehessen elégíteni. 1862-ben, az Általános Német Munkásegylet létrehozását megelőzően tartott nagy hatású, „Munkásprogram” című előadásában amellett érvelt, hogy az állam csak akkor negatív erő, ha a magántulajdonosok érdekeit szolgálja. Ezzel szemben, ha a munkásosztály kezében van, akkor morális hatalommá válik, amely a társadalom minden tagjának képes valódi szabadságot adni. A „szellem felvirágzása”, ahogy Lassalle nevezte, nem valósulhat meg teljes mértékben egyik napról a másikra. De éppen azért, mert az állam nem fog eltűnni, a munkások érdekeit az szolgálja a legjobban, ha szavazati jogukat arra használják, hogy humanizálják az állam gyakorlatát.
44

Az „eisenachiak” és Lassalle hívei között nem volt automatikus érdekegyezés és a vezetők közötti személyes ellenségeskedés szüntelenül feszültségeket okozott. Az 1870-es években azonban, miután Bismarck kiterjesztette az általános férfi választójogot egész Németországra, a két csoport szükségszerűen egyesítette erőit a birodalmi rendszer elleni egységes frontban. 1875 májusában Gothában találkoztak, hogy létrehozzák a Németországi Szocialista Munkáspártot (SAPD). Ennek a szervezetnek az ereje leginkább abban rejlett, hogy sokkal nagyobb bázissal rendelkezett, mint elődje. Különböző politikai erők agglomerációjaként azonban alapító programja egymással ellentétes célok összevisszaságát tartalmazta. Az aláírók egyszerre kötelezték el magukat az államszocializmus, a munkásosztály emancipációja, az intézményi reform és a szabad egyesülési jog mellett.