Maddie Grand

Gyöngyöm

©Maddie Grand

Szerkesztés/korrektúra: NewLine Kiadó

Borítóterv: Ashley Redwood

Borító fotók: Erdős Juci

Tördelés: NewLine Kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/MaddieGrand.szerzoioldala/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN: 978-615-6182-99-9

mobi ISBN: 978-615-6309-00-6

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó írásbeli engedélye nélkül.

A nap szikrázva, ragyogva ünnepelte az örömhírt. Mintha csak ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, hogy egy egyszerű, októberi délutánon ilyen varázslatos színekben kell, hogy ragyogjon minden. Nem csupán a folyó fodrain tükröződő napsugarak, hanem a kirakatüvegek, a járda szélére ültetett kis bokrok levelein üldögélő katicabogár páncélja, a gyümölcsösbódé ládáiban gubbasztó almák, a jelzőlámpák sétáló zöld emberkéje, a kávéházi asztalkákon gőzölgő kávéscsészék, egyszóval tehát tényleg, tényleg minden.

Varázslatos volt ez a nap. Pearl – buszos kalandja ellenére is – már reggel érezte, hogy így lesz! Napok óta rosszul érezte magát reggelente, de a fejében egy kis hang azt súgta neki, ne szóljon róla, ezért titkolta szerelme elől, hogy valami nincs rendben. Nem, ez nem jó kifejezés. Titkolta, hogy valami nem a megszokott. Hiszen már az első alkalommal, amikor felcsapta a vécéülőke fedelét, abban reménykedett, hogy ez a „nincs rendben”, pontosabban „szokatlan” érzés talán az a csoda, amire oly nagyon vágynak. Nem volt babonás, csak szerette, ha a dolgoknak megadja a módját. Szerette, ha a hétköznapok hétköznapok maradnak, és az ezektől bármiben is eltérő események ünnepnapokat teremtenek. Márpedig az ünnepeket meg kell ünnepelni, nem igaz?! Persze reggel, miközben harmadjára is fogat mosott, még nem tudta, hogy aznap ünnepelni fognak-e vagy sem, de a szíve valamiféle ismeretlen izgalommal volt tele. E bizonyos harmadik fogmosás után végre a sminkjét is sikerült befejeznie – na, nem mintha valamiféle különleges alkalmi álarcot szeretett volna aznap viselni, csupán ugyebár a megszakítások… szóval miután elkészült a fürdőben és felöltözött, kezében a kedvenc piros tornacipőjével beosont a hálószobába. Ahogy benyitott, azonnal érezte Zack illatát. Behunyt szemmel mélyet szippantott, majd odalopózott az ágyhoz. A férfi akkor ért haza a munkából, mikor őt ébresztette az óra. Pontosabban egy hajszállal korábban, hiszen mire a telefonja elkezdte volna az ébresztőt játszani, Zack az ágy szélén ült, szája szegletében azzal a szívdöglesztő kis mosollyal, amiért Pearl annyira odavolt, és kezében azzal a vastag falú, régi bögrével, aminek a széle ugyan már csorba volt itt-ott, de a reggeli kávét másban nem lehetett elképzelni. Szóval adott egy álomittas, kócos nő, akinek párnalenyomatos az arca és adott egy éjszakai műszakban elfáradt férfi, akinek már kezd kiserkenni a borostája. És persze adott az a bizonyos bögre kávé, ott, a férfi hosszú ujjai közt, de nem, nem ez a lényeg. A lényeg ennek a két embernek a tekintetében van. A tekintetükben, ahogyan egymásra néznek, és az ettől megdobbanó szívekben. Abban, ahogy e két szempár egymásba feledkezik, és ahogy a lelkük összesimul. A lényeg ott van. Legbelül.

Úgy tűnik, picit elkalandoztunk. Ott tartottunk, hogy Zack hazaérve kávéval ébresztette szerelmét, aztán míg a szobát egy alapos szellőztetéssel feltöltötték friss levegővel, a kanapén beszélgettek. Pearl odabújt hozzá, amíg a kávésbögrét szorongatta, a férfi pedig a haját simogatta. Azt, hogy hány simogatás után puszilta meg a haját, csak hogy közelről érezhesse a nő illatát, azt senki sem tudja, kivéve Pearlt, aki egyszer, egy hasonlóan meghitt reggelen, titokban megszámolta. 7!

A kanapéról Zack a hálóba, míg Pearl a fürdőbe ment készülődni, ahol titokban kiöntötte a kávét, hiszen napok óta szinte rá sem bírt nézni, nemhogy igyon is belőle. Kiöntötte, és majdnem megszakítások nélkül végigcsinálta a szokásos reggeli rutint. Ezután lopózott be a hálóba, hogy indulás előtt még egy utolsó puszit adjon Zacknek. A szobát betöltötte a tusfürdő és a férfi testének illata, de az igazat megvallva Pearl még azt se bánta volna, ha nem fürdik le hazaérve. Átölelte hátulról, beleszuszogott a fülébe, majd finoman, érzékien megcsókolta és belesúgta:

– Szeretlek, Édes! Este találkozunk. Ugye megvársz?

A férfi szeme csukva maradt, de a szája szegletében ismét megjelent az a bizonyos kis mosoly, és álmos hangon így válaszolt:

– Ha még egy ilyen csókot adsz a fülemre, esküszöm, hogy csak SMS-ben tudod majd értesíteni Sue-t, hogy ma mégsem mész be.

Pearl elmosolyodott, és miközben csakazértis megcsókolta a férfi fülét, belesúgta:

– Mennem kell, Szerelmem, de este kaphatsz még hasonlót!

– Vigyázz magadra, Gyöngyöm! – motyogta félálomban.

Így hát Pearl kiosont a szobából, felvette a tornacipőjét, belesett a táskába, hogy megvan-e minden és kilépett az ajtón. Hallotta, ahogy a zár bekattan és elindult lefelé a lépcsőn. Imádta ezt a régi bérházat, meg a kovácsoltvas korláttal ellátott, tekergőző lépcsőt. Kb. egy szinttel lejjebb meg akarta nézni, hogy hány óra van, hogy megbizonyosodjon róla, vajon sikerült-e időben indulni vagy ma is rohannia kell, de sehol sem találta a telefonját. Bizonyára a mosogató mellett maradt, amikor kivitte a bögrét, így hát visszafordult. Fel az emeletre, kulcsot ki a táskából, halkan a zárral, nehogy Zack felébredjen…

∞

Angie majd’ szívbajt kapott az óra csörgésére. Miután sikerült a dörömbölő szíve ellenére azonosítania a hang forrását, lenyomta az ébresztőt és fáradtan zuhant vissza a párnára. Szemét szorosan csukva hagyta, hátha csupán egy rossz álom, hogy fel kell ébredni. Hátha megkegyelmeznek az istenek, és maradhat a párna- és paplanfelhők közt, és nem kell csinálnia semmit. De az istenek ma is roppant rosszindulatúnak és kegyetlennek bizonyultak, mert öt perc múlva ismételten megszólalt az ébresztő. Angie nagyot nyögött és ismét lenyomta, majd egy újabb nyögés kíséretében – melyet már észre sem vett – lerúgta magáról a takarót. Pontosabban csak ő gondolta, hogy ez a mozdulat olyan lendületes volt, mintha lerúgta volna, azonban egy kívülálló bizonyára úgy írta volna le, hogy egy szánalmasan erőtlen mozdulatsor végén azért csak sikerült kitakaróznia… Mire felült az ágyban, Silas, a cirmos kandúr a lába előtt ült és türelmesen várakozott. Angie-nek gyakran támadt az az érzése, hogy a macskák többet tudnak, mint azt az emberek gondolnák. Legalábbis Silas biztosan. Csak rá kell nézni: itt ül és néz. És figyel. Olyan arckifejezéssel, mintha csak azt mondaná: „Tudom, hogy fáj, de légy türelmes, minden hamarosan a helyére kerül.” És ilyenkor Angie sosem tudta eldönteni, hogy csak az elméje próbálja ekképpen bátorítani vagy Silas tényleg valamiféle magasabb hatalom evilági képviselője, aki tisztánlátását telepatikusan szuszakolja a fejébe. Bárhogy is volt, Angie-t egyik verzió sem nyugtatta meg túlzottan. Lehajolt, megsimogatta a macska kerek fejét, amitől azonnal elszállt a jószág spirituális kisugárzása, mert Silas elégedetten dorombolni kezdett, amihez az is hozzátartozott, hogy nyálbuborékot fújt, amit már-már szertartásosan Angie pizsamájába törölt dörgölőzés közben. Az igazat megvallva nem volt valami felemelő látvány, de Angie már csak így szerette a macskát. Silas ilyen volt az első perctől kezdve, amikor Angie a bank előtt rátalált. Akkor egy beteges, girhes, egymaroknyi kis koszfészek volt csupán. Azóta legalább megnőtt és tiszta – szokta mondogatni magában.

Kicsoszogott a konyhába és feltette a vizet a forralóba, hogy teát készítsen. A reggeli szeánsz menetét követve megetette Silast, készített egy pirítóst, megkente vajjal, beízesítette a teát, és leült az asztalhoz megenni a reggelijét. Silas eközben természetesen az asztalon ült és nézte őt. Néha ugyan eszébe jutott, hogy a macska nem az étkezőasztalra való, de legtöbbször győzött a másvilág őre, és Angie hagyta, hadd maradjon. Úgyse látja senki, de neki legalább meghagyja azt az illúziót, hogy valaki van vele, és nem egyedül eszik minden reggel.

Reggeli után betette a bögrét, a tányért és a kést a mosogatógépbe és kicsoszogott a fürdőbe, természetesen cirmos felvezetőjét követve. Silas addig sem hagyta magára, amíg egy átlagember azért szeret egyedül lenni, sőt! Kedvenc szokása volt, hogy míg Angie hófehér trónszékén megálmodta a napot, a macska vagy felugrott az ölébe, hogy egy kis simogatást kicsikarva a pizsamafelsőjébe is törölhessen némi nyálbuborékot, vagy pedig a nő földre tolt pizsamanadrágjába kucorodott elégedetten. Angie minden egyes alkalommal egy erőtlen, de kedves mosollyal könyvelte el, hogy furcsa egy jószág. A porcelán-idill után szokásos fürdés, fogmosás, öltözködés és némi smink, hogy a földi nép nehogy ufónak nézze, és indulás. Az ajtóban még egy utolsó simi Silasnak, aki ezt követően meg sem várta, hogy becsukódjon az ajtó, diadalittasan magasra emelt farokkal beszaladt a hálóba és befúrta magát a paplan alá, ahol Angie délutánonként rá szokott lelni. Ilyenkor mindig kíváncsiság töltötte el, hogy vajon reggel óta kijött-e egyáltalán a macska az ágyból vagy ott töltötte az egész napot. És e miatt a lehetőség miatt minden esetben szörnyen irigyelte.

A munkahelye kb. félórára volt busszal a lakásától. Könyvelő volt a Központi Bankban, ami azt jelentette, hogy számlákat igazolt, rögzített, számokat adott össze és vont ki, papírokat tűzött össze és fűzött le minden egyes áldott nap. Valamikor régen szerette a munkáját. Szerette érteni a pénz nyelvét; szerette, hogy könnyen boldogult a gazdasági világban és hogy bármennyit keresett, tudott vele bánni és mindig volt félretett pénze. Kiszámítható élet volt az övé, soha semmiféle előre nem látható problémával vagy rendszertelenséggel. Mindig minden a helyén, a maga idejében, ahol, amikor és ahogyan lennie kell. De az idő múlásával lassan megjelent egy érzés, hogy ő maga nincs jó helyen. Hiába volt jó alakja és szép arca, hiába volt kimondottan okos, valahogy a magánélete sosem volt rendben. Egyedül élt, távol a szülői háztól és egyszerűen nem történt vele soha semmi. Idővel elmaradtak az amúgy sem nagy számban nyilvántartott barátai és a munkatársai szemében is csupán a „savanyú kis vörös” volt a harmadikról. Az egykoron csillogó kék szeme mára fásult és fakó színt kapott, nem vonzotta már senki tekintetét. Ha bárkit megkérdeztek volna, hogy tudja-e, milyen színű szeme van Angie Taylornak, csak a tippelős-beletrafálós válaszadók találták volna el, de senki sem mondta volna emlékezetből a helyes választ, hogy kék. Azzal tisztában voltak, hogy a munkáját precízen és megbízhatóan végzi, és hogy ha azon múlik, ő benn tud maradni bármikor egy-két óra túlórára – már amit a macska gondozása megenged. De ezen kívül senki sem tudott róla semmit. A személyügyön persze tudták, hogy hol lakik és milyen iskolákat végzett el; a béren tudták, hogy mennyit keres, de hogy van-e családja, gyerekeket nevel, vagy éjszakánként lakkbőr combcsizmában csapkodja-e az erre vágyó nagykutyák fenekét ostorral, senki sem tudta. Nem tudtak róla az égvilágon semmit! Nem tudták azt sem, hogy mennyire magányos. Nem tudták, hogy mennyire kiégett az évek alatt. Azt sem tudták, hogy gyakorlatilag tényleg csak Silas van az életében, a szüleivel alig tartja a kapcsolatot. Nem keresik, és ő sem keresi őket. Kizárólag a sátoros ünnepekkor találkoznak, amikor a társadalmi nyomás hatására úgy tesznek, mintha igazi család lennének.

A busz – hála a buszsávoknak – viszonylag könnyedén haladt át a belvároson. Angie – mint általában – az embereket nézte, ahogy munkába vagy iskolába sietnek. Volt, hogy szívesen nézte őket, eljátszva a gondolattal, hogy ki hova mehet, milyen életet élhet. De mostanában egyre gyakrabban keserítette el a gondolat, hogy rajta kívül mindenkinek van élete. Nyáron a napszemüveg mögé bújt, de ősztől tavaszig csak az ablak felé fordulva tudta elrejteni kibuggyanó könnyeit – na nem mintha bárkit is érdekelt volna, hogy sír. Szerencsére – talán – a megfelelési kényszer hatására mindig abba tudta hagyni a pityergést legalább két megállóval a célállomás előtt, így nem szomorú, csupán a tőle megszokott savanyú arccal lépett be a bankba. Köszönt az őt ellenőrző őröknek, és elegáns magassarkú cipőjében végigtipegett a márványpadlón a liftig. Nem feltűnően, de kimondottan csinosan öltözködött. Még azt se mondhatjuk, hogy szürkén, hiszen kínosan ügyelt arra, hogy a ruhái színe harmonizáljanak vörös hajával és kék szemével, de azon kívül, hogy az őrök maguk közt megjegyezték, hogy „dögös vörös, de kár, hogy ilyen savanyú”, nem tűnt fel senkinek.

A harmadikon végigtipegett a folyosón és beült a gépéhez. Mint szinte mindenki, ő is utálta az egy légterű irodát, de a többiekkel ellentétben ő csak az első órában. A többiben már fel sem tűnt neki, ahogy ő sem tűnt fel nekik. Az ebédjét a személyzeti étkezőben fogyasztotta el, tudatosan a kollégái közé vegyülve, de a munkán kívül semmiről sem beszélgetett soha senkivel. Valahogy ezt hozta ki az emberekből. Talán a szép magasra épített fallal, amit maga köré húzott, azt sugallta, hogy meg se próbáljanak kapcsolatba lépni vele, vagy csupán nem érte el az emberek ingerküszöbét. A végeredmény szempontjából persze mindez lényegtelen: a napok egyformán teltek, minden nap ugyanaz a nap volt. Kivéve ezt a mai napot, de ezt Angie akkor még nem tudta.

∞

Zack kora délután ébredt. Néhány percig még lustálkodott csukott szemmel, és ahogy kinyújtóztatta hosszú tagjait, az ujjai Pearl kispárnájába fúródtak. Még mindig csukott szemmel megmarkolta a párnát és az arcához húzta. A párna finom puha volt, és az illata észvesztően pontosan idézte Pearl illatát. Persze ez nem volt valami váratlan fordulat, hiszen a nő ezen a párnán töltötte az éjszakát, ő mégis úgy örült ennek, mint a gyerekek a Fogtündér ajándékának. Hozzátehetjük, hogy a hasonlat nem biztos, hogy találó, hiszen testének reakciója inkább volt korhatáros, mintsem a gyermekkort idéző. Azon kívül, hogy izgalmas érzéseket keltett ez a közelség a párnával, ott, legbelül mindig megindított valamit. Nyilván sosem verte volna nagydobra – különösen férfiak előtt nem –, de meglehetősen gyakran volt arra szüksége, hogy amikor Pearl távol volt, valami emlékeztesse arra, hogy ez tényleg a valóság. Gyakran elmélázott azon, hogy miféle varázslat része, hogy egy olyan angyali teremtés, mint Pearl, éppen őt választotta párjául, de egyelőre még nem sikerült rájönnie.

Tekintve, hogy Zacket meglehetősen magasra húzták teremtői, lábfeje szinte mindig lelógott az ágyról, de ő már megszokta, és így szeretett aludni. Amikor összeköltöztek, kötöttek ezügyben némi kompromisszumot, hiszen Pearl nem szívesen vált volna meg a kovácsoltvas ágyától, de mivel a rácsok közt kényelmesen kifért a férfi mindkét lába, nem okozott neki gondot, hogy megváljon a sajátjától. Cserébe álmai nője a mennyekbe repítette itt, amikor csak lehetőségük volt rá. A párnát szaglászva Zacknek most is beugrott néhány hasonló emlékkép, amitől nem csak kipihent alsónadrágja élénkült fel, de a szája is széles mosolyra húzódott. Végül lassan kinyitotta a szemét. A behúzott vaskos sötétítőfüggöny ellenére örömmel könyvelte el, hogy odakint világos van, tehát valószínűleg még nincs túl későn. A függönyt szemlélve eszébe jutott, amikor megvették azt. Pearl kínosan ügyelt arra, hogy amit választanak, az megfelelően zárja ki a fényt, azért, hogy Zack bármilyen verőfényes napon ki tudja magát aludni szolgálat után. A férfi hiába próbálkozott hamarabb szabadulni az üzletből, hiába mondogatta, hogy bármelyik függöny jó lesz, Pearl hajthatatlan volt. Olyan sűrű vagy dupla függöny kellett, ami megfelelt a követelményeknek. Akkor túlzásnak érezte, de idővel be kellett vallania magának, hogy végtelenül hálás ezért a gondoskodásért a nőnek, hiszen tényleg sokkal pihentetőbb volt így aludni, mint korábban. Most is úgy érezte, kialudta magát, bár fogalma sem volt arról, hogy hány óra lehet. Meg sem kellett teljesen fordulnia, elég volt félig kicsavarodva hátranyúlnia, hogy elérje a telefonját, és megnézze, mennyi az idő. Majdnem három. Visszagördült és gyorsan végiggondolta, hogy mi is a mai program, mi fér bele a nap hátralévő részébe. Tudta, hogy Pearl ma hatig van csak a galériában, tehát ha nem csavarog semerre – itt önkéntelenül elmosolyodott, hiszen tudta, milyen könnyű elvonni a figyelmét –, legkésőbb hétre itthon lesz. Addigra kellene valami finomat főzni! Azt is tudta, hogy Pearl vacsorára nem szereti a nehéz ételeket, ezért egy könnyű, saját fűszerezésű sült hús mellett döntött, zöldsalátával.

Gyerekkorában – ahogy a gyerekek nagy része – az édesapja nyomdokaiba lépve szakács szeretett volna lenni. Ámulattal figyelte, ahogy az apja a különböző alapanyagokból ínycsiklandó ízű és illatú ételcsodákat varázsolt. Josh Hayes megbecsült séf volt a város egyik legnagyobb steakházában. A kis Zack szívesen járt be hozzá iskola után, hogy ellesse a különböző mozdulatokat és trükköket, amiket később otthon előszeretettel mutatott be az édesanyjának, aki végtelen türelemmel szemlélte az esténként a mosogatóban heggyé magasodó szennyes edények halmát. Zack szeretett főzni, de a mosogatást sohasem sikerült sem megszeretnie, sem pedig rutinná fejlesztenie.

Most úgy kalkulált, hogy ha nem húzza az időt és hamar felkel, gyorsan bekap valamit és leszalad a boltba, lesz még ideje elmenni futni egyet a közeli parkba. Azán bedobja a húst sülni, rittyent valami romantikus terítéket és minden csodálatos lesz! A gondolat felvillanyozta, ezért kipattant az ágyból. Elhúzta a nehéz függönyöket és kitárta az ablakot. Néhány hosszú pillanatig élvezte a tüdejébe áramló friss levegőt és a bőrén játszadozó őszi napsugarak melegét, majd megfordult és kiment a szobából.

A fürdőben – nyilván – sokkal hamarabb végzett, mint a szerelme reggel, aztán bekapott egy szendvicset és egy kis teát, amit Pearl valószínűleg még előző este készített. Felkapkodta a ruháit, a tárcáját és elindult a boltba. Azon a lépcsőn, amin Pearl reggel apró, szökellésszerű lépésekkel tipegett le, most Zack kettesével – egyes helyeken hármasával – szedte a lépcsőket. A nő már többször kérlelte, hogy legalább lefelé ne csinálja ezt, vagy legalább a hármasokat felejtse el, mert összetöri magát. De a férfi ilyenkor csak magához húzta, a kezébe vette az arcát, mélyen a szemébe nézett, puhán megcsókolta, és gyengéden csak ennyit mondott:

– Te – és mint mindig, ettől a nő elolvadt, hiszen tudta, mit is jelent ez a nyúlfarknyi kis szó, és boldogan mosolyogva felelte:

– Igen, én.

∞

A bolt két sarokra volt a ház bejáratától és nonstop nyitva állt. Nem volt olyan széles a választék, mint a nagy hiper-szuper-marketekben, de mindenért kárpótolt, hogy éjjel-nappal nyitva volt és jövet-menet útba esett, ezért mindketten szívesen jártak ide. Zack belépett, köszönt az eladóknak, akik már régi ismerősként fogadták. Végigpásztázta a húsokat, a zöldségeket, majd mikor kiválasztotta az alapanyagot, a borospolc előtt picit tovább időzve sikerült bort is választania. A pénztár felé menet még betett a kosárba egy tejet, egy kis darab sajtot, egy kis szőlőt, mert ezek mindig hamar elfogytak náluk, és betett egy kis doboz étcsokoládés aszalt almát arra az esetre, ha Pearl egy kis édességre is vágyna. Kifizette az árut, és hosszú léptekkel megindult haza. A nap már alacsonyabban állt, de még mindig valószínűtlenül szépen ragyogott. Zack már-már férfihoz nem méltó módon élvezte a sugarakat az arcán, de az érdekelte legkevésbé, hogy mit szólnak az emberek. Ő tudta, hogy mitől – vagyis inkább kitől – ragyog, és a többi nem számított.

∞

Az őszt azóta szerette csupán, amióta együtt volt Pearllel. A nő miatt látta először szépnek a parkban terjengő reggeli ködöt és a sárgás-barnás hulló faleveleket. Legelőször akkor kezdte élvezni az eső kopogását az ablakon, amikor Pearl először hozzábújt a kanapén azon az esős délutánon. Egészen addig gyűlölte az őszt, mert nemigen tudott mit kezdeni a hideg, nyirkos idővel és a korai sötétedéssel. Aznap Pearl javaslatára filmnézést terveztek a nő otthonában. Amikor meghívta Zacket, a lelkére kötötte, hogy kényelmes, otthoni ruhában jöjjön, vagy legalábbis hozzon magával, ezért a férfi sportcipőben, tréningnadrágban és kapucnis pulcsiban érkezett. Mivel nem tudta még, hogy milyen filmet fognak megnézni és milyen nasit szeret a nő, vitt mindenfélét: chipset, pattogatott kukoricát és kétféle üdítőt, virág helyett pedig egy kis csokoládés desszertet. Amikor a nő ajtót nyitott, Zack először meglepődött Pearl ruházatán. Nyilván egy ilyen korai randevún nem szexi fehérneműre számított, de szó, mi szó, váratlanul érte, amit látott. Ahogy az ajtó kinyílt, a szeme először egy vastag, bolyhos zoknin akadt meg, majd ahogy feljebb kúszott a tekintete, előbb egy fehér pamut cicanacit látott, majd egy szürke, kinyúlt pulóvert. Az arca valószínűleg nem maradt pókerarc, mert mire a tekintete felért a nő arcáig, Pearl olyan bájosan mosolygott, hogy attól még ez a lelencgyerek-jelmeznek is beillő szerelés is teljesen más hangulatot árasztott. Zack belenézett azokba a mosolygó, igéző, zöld szemekbe és lefagyott. Megint. A szó szoros értelmében lefagyott a szoftver és csak állt az ajtóban, mint egy világítótorony a szirt szélén. A szemei tágra nyílva kimeredtek (ha valaki nem látta volna a vele szemben álló nőt, azt hihette volna, hogy valamiféle rettenetes szörnyet pillantott meg), és még a száját is elfelejtette becsukni. És csönd. Hosszú-hosszú másodpercekig. De Pearl megérezte a pillanat jelentőségét – és persze remekül szórakozott –, ezért türelmesen kivárta, amíg a rendnek éber őre, az teremtésnek koronája visszatér ebbe a világba és becsukja a száját. Élvezettel figyelte, hogyan eszmél fel a férfi, hogyan ébred rá, hogy néhány másodpercig nem volt ura önmagának, és hogy hogyan próbálja meg leplezni zavarát. Az igazat megvallva, majd’ megzabálta, amikor a férfi fülei gyakorlatilag egy pillanat alatt felizzottak, és az egész arca a „gyári” fehérből erőteljes rózsaszínné változott.

– Szia! – köszönt Pearl szándékosan szűkszavúan, és még mindig csak mosolygott.

– Őőő... Szia, Pearl! – nyerte vissza beszélőképességét a férfi. Azt érezte, hogy férfi lényét, lelkének kemény, férfias burkát teljesen megsemmisíti ez a nő. Korábbi vagány és kemény énje mintha ottmaradt volna valahol az első találkozásuk előtt. Csendes és éles szemű megfigyelőként sikeres volt a munkájában. Ez a tulajdonsága – párosulva igazságérzetével és robbanékony gyorsaságával – jó zsaruvá tette, de ebben a percben nehéz volt róla elképzelni, hogy autós üldözésekben, rendbontások során, bűnözők előállításakor gyorsan, határozottan szokott fellépni. Világéletében zárkózott volt, most viszont – akaratától nem csak hogy függetlenül, de leginkább annak ellenére – bepillantást engedett a páncélja mögé ennek a nőnek. Óvatlan volt, és a nő be tudott kukucskálni azon a kis résen, ami nyitva maradt, és meglátta! Meglátta, hogy odabent valamiféle érző és sebezhető lélek lakik. Elméjében már éppen előmászni készült a harag, amellyel korábban a hasonló helyzetekben eddig nagyon jól meg tudta védeni magát, amikor a nő megfogta a kezét és áthúzta őt a küszöbön. Pearl lábujjhegyre állt, megfogta és finoman lejjebb húzta a fejét, majd puhán megcsókolta. Nem készült ez a csók érzékinek, nem volt a célja vágykeltés, sem taktikázás. Ez egy végtelenül egyszerű, puha, érzelmes csók volt, legalábbis a nő annak szánta. Az, hogy ez az egyszerű, puha csók a férfiban miféle ősi kódokat írt át és miféle falakat rombolt le egyetlen pillanat alatt, már nem rá tartozott. Ezekkel a férfinak kellett megküzdenie. De ő küzdés helyett inkább a földre ejtette a hátizsákját és hosszú karjait a nő köré fonta. Férfi lénye azon a bizonyos óvatlanul nyitva hagyott kis résen kifurakodott és egy mohó, ugyanakkor végtelenül gyengéd csókkal viszonozta a nő csókját. Puhán, óvatosan falták egymást, mintha rajtuk kívül semmi és senki sem létezne. És ez az eddig rejtőzködő férfilény most élvezte ezt az eddig ismeretlen szabadságot, élvezte, hogy van, aki látja! Látni és érezni akarta ennek a nőnek a belső valóját, mert egy akart vele lenni! És ott, akkor, azon az őszi napon végérvényesen és megmásíthatatlanul elkezdődött valami, ami mindkettőjükben számos dolgot változtatott meg.

Egy külső szemlélő akár unalmasnak is jellemezhette volna ezt a délutánt, hiszen kívülről nézve nem történt semmi rendkívüli, semmi nagyszabású vagy látványos dolog. Bár mindketten szörnyen vágytak már egymásra, érezték, hogy nem szabad elsietniük semmit. Tisztában voltak vele, hogy ezen az napon valami olyan történik köztük, aminek hagyni kell egy kis időt, hogy fészket rakjon a lelkükben és beágyazódjon. A meglehetősen forróra sikerült üdvözlés után lekucorodtak a kanapéra, és szorosan összebújva filmeket néztek egészen késő estig. Volt köztük vígjáték, akciófilm és thriller is. Odakint eközben, halkan kopogtatva az ablakon, esett az eső. Az ég szürke volt, de komornak egyáltalán nem lehetett nevezni. Amíg nyugovóra nem tért, a Nap sugarai alkalomadtán itt-ott kibukkantak a vastag felhőbugyrok közül, s ilyenkor varázslatos selyemfénybe öltöztették, amihez hozzáértek. A pár mindeközben lassan elcsipegette az összes nassolni valót, amit Zack hozott, és eszegettek a Pearl által vásárolt gyümölcsökből is. Zack a kanapé végén ült le, Pearl pedig szorosan mellé. Aztán mikor a nő feltette a lábát a dohányzóasztalra és bátorításul dobott felé egy szándékosan eltúlzott kacsintást, a férfi is feltette a lábait, miközben nevetve magához húzta, hogy megpuszilja a nő rakoncátlanul feltűzött haját, mire Pearl ismét teljesen hozzásimult. Mondhatnánk, hogy ez a bújás csak a nőnek jelentett sokat, de ez közel sem volt így. Az az imént a résen kiszökött férfilény most is érezte azt a megmagyarázhatatlan energiát, ami ebből a nőből áradt és ellenállhatatlan vonzalmat érzett, hogy csatlakozhasson hozzá. Egyedül az számított, hogy valamilyen módon hozzáérhessen, vagy legalábbis a közelében lehessen. Mint a falusi házakban lévő kemencék, valamiféle rejtélyes hőt sugárzott, azzal a különbséggel, hogy legyen bármilyen forró, nem égetett soha.

Bár nem tudtak róla, volt egy pont, amikor mindketten megfeledkeztek a filmről, és mindketten az asztalra feldobott négy lábat tanulmányozták. Pontosabban mindketten a másikét. Elgondolkodva szemlélték, mekkora a kontraszt a nő 38-as és a férfi 47-es lába közt. Pearl azon töprengett, miközben Zack sportzokni alatt kirajzolódó hosszú, csontos lábfejét tanulmányozta, hogy vajon milyen hosszúak lehetnek azok a lábujjak. Magában még nevetgélt is azon, ahogy elképzelte, hogy tudományosan, mindenféle mérőeszközzel méricskéli őket… Ekkor továbbkalandozott abba az irányba, hogy vajon csiklandós-e a férfi talpa? Elképzelte, ahogy méricskélés közben – természetesen teljesen véletlenül – végighúzza a férfi talpán a vonalzót… vajon lenne ugrálás meg rúgkapálás? Tekintve, hogy zsivány napja volt, azon kezdett el töprengeni, hogy hogyan lehetne most Zacket megcsiklandozni így, hogy nincs nála vonalzó? A férfi ezzel szemben csupán azon morfondírozott, hogy hogyan lehet egy nő, akin ilyen szörnyen randa zokni van, ennyire bájos és észvesztően vonzó?

– Lassan indulnom kell – szólt Zack, amikor az utolsó filmnek vége lett. Pearl felemelte a fejét a mellkasáról.

– Igen, tudom – felelte nyugodtan. Mindketten tudták, hogy csak egy szavába kerülne, és a férfi nem menne haza (talán soha), de azt is tudták, hogy nem most fogják ebbe az irányba megtenni a következő lépést. Az ajtóban búcsúzóul Zack magához húzta és szorosan átölelte, amitől Pearl úgy érezte, hogy menten elolvad. Felnézett a férfira és a tekintetük egymásba fonódott. Csak álltak ott összeölelkezve és nézték egymást. Két egymástól ragyogó szempár voltak, akik nem tudtak betelni egymással. Míg Pearl ujjai a hátát becézték, Zack a nő arcát és haját simogatta. Aztán Zack lehajolt és megcsókolta. Ezúttal nem volt benne egy csepp mohóság sem, ajkai egyszerűen csak szeretgették a nő ajkait. Finoman, puhán, békésen…

∞

Zack hamar hazaért a boltból és felfutott a lépcsőn. Természetesen egy lépés sem volt két lépcsőfoknál kisebb. Kipakolt a szatyorból, felszeletelte a húst és nekiállt, hogy befűszerezze. Észre sem vette, hogy mindeközben fütyörészett.

– Ez kész! Ha a srácok most látnának! – vihogott magában. Aztán amint kívülről látta magát, azon gondolkodott, hogy mennyire tetszene ez most Pearlnek. A nő szerette nézni, amikor ennyire belefeledkezett valamibe, amiben kedvét lelte. Szerette nézni, ahogy lassan kibújik és életre kel a benne rejlő többi minőség. Most épp egy izgatott kiskamasz, de máskor a precíz séf vagy épp a szenvedélyes szerető. Zack eljátszott a gondolattal, hogy mi lenne, ha a szerelme most itt lenne és látná őt? Szinte érezte, ahogy a gondolataiban Pearl mögé lép, hozzá simul, és köré fonja a karjait. Érezte a teste puhaságát, melegét, szinte már az illatát is. Érezte, ahogy a nő belefúrja az arcát a lapockái közé és megcsókolja. Hiába nem volt ezeknek a gondolatoknak semmiféle erotikus töltete, annyira beleélte magát, hogy a páncél alól kibújt kiskamasz villámgyorsan felnőtt, és erőtől duzzadó férfivá vált. Zack, mikor megérezte a konyhapultot, lenézett és felnevetett.

– Még egy kicsit bírd ki, haver! Jön nemsoká!

A befűszerezett húst tepsivel együtt betette a hűtőbe. Arra gondolt, hogy amíg elmegy futni, az ízek szépen átjárják a szeleteket. A földszinten bemelegített egy kicsit, aztán a kapun kilépve kocogni kezdett. Magas volt és szikár, kimondottan futóalkat. Az utcán ekkorra már kezdett nőni a népsűrűség, de a parkig azért még nem okozott gondot kerülgetni őket. Zack kamaszkorában tájfutó volt, nem szeretett a városban futni, de ez a kis táv még pont elfogadható volt a számára. A sugárúthoz érve megállította a jelzőlámpa, de amikor zöldre váltott, rákapcsolt. Élvezte, ahogy a mozgás hatására a feszültség kezd először lassan oldódni, majd elszállni belőle. Szerette a futás ritmikáját és monotonitását. Ha akarta, ilyenkor ki tudta üríteni az elméjét, de ha épp arra volt szükség, akkor a nehezen emészthető dolgokat ilyenkor egy másik nézőpontból is végig tudta gondolni, így mire visszaért, az élet általában mindig könnyebb lett egy kicsivel. Természetesen nem csak a futás léleképítő szerepét szerette. Élvezte, ahogy a tüdeje megtelik levegővel, a szívverése felgyorsul, az izmai engedelmeskednek az akaratának, és ott feszülnek meg és ott ernyednek el, ahol ő akarja. Fiatalabb korában persze azt is élvezte, ahogy a futók többségét szinte mindig laza eleganciával hagyta le, és azt is természetesen, ahogy a nők megnézték ilyenkor. Igen, vállalta, hogy nagyképűség nélkül tudta élvezni a férfiak irigykedését és a nők elismerő pillantásait. Lássuk be, mindkettő mocskosul jó érzés volt. De ami talán még ezt az érzést is felül tudta múlni, az otthon várta. Miután hazament és letusolt, még sokáig élvezte az izmaiban megmaradó feszültséget, a jóleső zsibongást az ereiben. Sosem volt hiú, de amikor Pearl a tőle megszokott bájjal és érzékiséggel belemarkolt a – Pearl szerint: „Mmmm… kicsi, de jóóó” – fenekébe és kinyilvánította megelégedését, Zack a világ urának érezte magát.

A futás ezen a napon kimondottan jól ment. Nem volt sem hideg, sem túl meleg, minden körülmény ideálisnak volt mondható, ennek ellenére viszonylag kevesen futottak a parkban. Zack hamar végzett a szokásos körével – úgy látszik, tényleg pihentető volt az alvás. Futás után a sugárúti lámpától sétált levezetésként. A lépcsőházban elvégzett néhány nyújtógyakorlatot, majd – természetesen – hármasával szedve a lépcsőket felszaladt az emeletre és benyitott a lakásba.

Miután betette a húst a sütőbe, elment letusolni, miközben valamiféle furcsa izgalom kezdte hatalmába keríteni. Nem az imént említett, futás utáni zsibongás volt ez, hanem annál több. Eleinte azt gondolta, hogy csak túlságosan vágyik már a nőre, de mire megsült a hús és elkészült a saláta, érezte, hogy ez most valami más. Valami nagyon-nagyon más…

∞

Pearl próbált nyugodtnak tűnni aznap, de valahogy sehogy sem sikerült neki. A galéria jelenlegi művei elgondolkodtatták a szemlélőt, ezért csend és nyugalom lett volna a kívánatos, amire ezen a napon esély sem volt. Erre Sue is rájött, viszonylag hamar, amikor Pearl nyitás előtt néhány perccel berobogott, mint egy gőzmozdony. A jelenet és az azt megelőző történtek tulajdonképpen viccesek voltak, de mivel Sue jóval érzékenyebb volt, mint a legtöbb ember, már kora reggel érzékelt valamit ebből a mindenhol érezhető furcsa feszültségből, így egyáltalán nem volt nyugodt.

Pearl mindig is afféle tipikus művészlélek volt – ezt bárki (de tényleg bárki) levágta 5-600 méterről –, ehhez hozzátartozik, hogy izgalom vagy magasabb frekvenciájú rezgés hatására a fogaskerekek szétrázkódtak benne és a köztük lévő kapcsolat meg-megszakadt. Ez nála leginkább szétszórtságban, kommunikációs vagy egyéb zavarban, illetőleg a totális idiotizmusra jellemző, teljesen zavarba ejtő vagy kimondottan szórakoztató tünetekben szokott megnyilvánulni. Azután, hogy a telefonjáért vissza kellett mennie reggel, Pearl valamilyen rejtélyes oknál fogva felszállt egy teljesen másik irányba tartó buszra, és csupán negyedóra elteltével tűnt fel neki, hogy ismeretlen környéken jár. Mivel benne az a kép élt magáról, hogy egy érett, harminc éves nő, akinek egy ilyen baki nem jelenthet gondot, természetesen (vagy pánikszerűen?!) azonnal leszállt a következő megállónál, és határozottan elkezdte keresni az út másik oldalán a visszafelé tartó busz megállóját. Egy jó darabig sétafikált a környéken (immáron azért már csökkenő határozottsággal), amikor az előző busszal megegyező útvonalon elsuhant mellette a következő járat. Erre már kezdett felmerülni benne a gyanú, hogy a busz, amire tévesen felszállt, esetleg körjáratban jár? Nyilván ezt a busz 2.0-t már nem érhette el, tekintve, hogy nőiesen telt, puha teste nem futásra lett tervezve, ezért kényelmesen visszasétált abba a megállóba, ahol lepattant busz 1.0-ról, és megnézte a táblát. Már meg sem lepődött, amikor bizonyosságot nyert, hogy ez a bizonyos tömegközlekedési eszköz biza körjáratban közlekedik, így türelmesen (egóját ugyan némiképp megcsorbítva, de képzeletbeli koronáját elegánsan megigazítva) megvárta, amíg busz 3.0 közel 15 perccel a leszállás után begördült a megállóba.

„Király! Innen már csak vissza kell érni a nullapontra, és kezdődhet elölről az út a dolgozóba!” – gondolta, miközben tág orrcimpákkal hatalmasat sóhajtott és lehuppant az egyik ablak melletti ülésre. Tekintve, hogy a buszt sem ismerte, meglepetten tapasztalta, hogy az útvonala keresztülhaladt azon a téren, ahol a Pince volt. A galéria után havonta egy-két este itt szokott énekelni Jerry, a vak zongorista kíséretében. Önkéntelenül is elmosolyodott, ahogy előjöttek az emlékek, hiszen itt ismerte meg Zacket is.

∞

Azon az estén Zack és a társa, Sooty úgy döntöttek, hogy szolgálat után megisznak egy sört a közeli bárban. Nem ismerték még a helyet, de néhány srác a kapitányságról jó véleménnyel mesélt már róla, így úgy gondolták, miért ne próbálnák ki. A terv szerint csak egy, legfeljebb két üveg sör után hazamentek volna, mert nehéz napjuk volt, és mindketten elfáradtak. A bejáratnál összefutottak két kollégával, Paullal és George-dzsal, akik szintén itt szándékoztak kiereszteni a fáradt gőzt, így négyen mentek lefelé a lépcsőn a Pincébe. Odalent – ahogy az várható volt – félhomály, hangzavar és sörszag fogadta őket. A hangszórókból rock- és blues-zene szólt, de szerencsére még pont azzal a hangerővel, hogy lehetett beszélgetni. Paul a jelek szerint törzsvendégnek számított, mert ahogy a csapos felismerte, intett és egy üres, Foglalt-táblás asztalhoz vezette őket.

– Ezt nem mondod komolyan, Paul?! – dörmögte Sooty. – Neked itt foglalt asztalod van, ember?!

Paul nevetett, majd megmutatta nekik a tábla hátulját, amin nagy, fényvisszaverő betűkkel ez állt: „POLICE”.

– Itt minden rendőrnek foglalt ez az asztal! – húzta széles vigyorra a száját Paul. – De ha lehet, ne nagyon reklámozzátok már odabent, srácok, oké?

Ebben a pillanatban megjelent mellettük egy idősebb, de annál csinosabb pincérnő és búgó hangon érdeklődött, hogy mit hozhat az uraknak. A sör – ami gyorsabban volt ott, mint ahogy azt Zack vagy Sooty álmodni merte volna – zamatos volt és hideg, és olyan jólesett, hogy máris úgy érezték, megérte ez a mai nap azt a sok nehézséget. Az első megnyugtató kortyok után benti dolgokról beszélgettek; az újonnan kapott szolgálati autókról és a folyamatban lévő ügyekről, majd mikor elfogyott az első kör, rendeltek még egyet. Annyira belefeledkeztek a beszélgetésbe, hogy észre sem vették, hogy a zenegép elhallgatott, és a színpadnak csak merő jóindulattal nevezhető emelvényen egy vak zongorista kezdett játszani. Odafordították a fejüket, de mivel az öreg Jerry látványa nemigen érte el egyikük ingerküszöbét sem, így tovább beszélgettek. Észre sem vették, hogy a zongora mellett volt még egy bárszék, ami az éber megfigyelőnek azt súgta volna, hogy nem Jerryé lesz a főszerep ma este. Abban megegyeztek, hogy jól játszik, de nem különösebben érdekelte őket. Így volt ezzel a vendégek többsége, így elég sok meglepett arc emelkedett fel, amikor egy lágy női hang csatlakozott a zongoraszóhoz. Zack épp kortyolt a sörből, amikor meghallotta. Nem is egyszerűen női hang volt ez, inkább egy szirén vagy egy angyal éneke lehetett. Szemöldökét a homloka közepéig húzva fordult a hang irányába és emelte fejét a vendégek feje fölé, hogy mindent jól lásson. A zongora mellett egy huszonöt és harminc közötti nő ült a bárszéken, a térdén kiszakított farmerben és egy egyszerű, fodros fehér blúzban. Hosszú, szőke haja laza csigákban keretezte az arcát és a kebleit, a hangja pedig betöltötte az egész Pincét. Hogy Zacket a nő hangja vagy a látványa babonázta-e meg, valószínűleg sosem fog kiderülni, tekintve, hogy ő maga még azt sem érzékelte, hogy úgy áll ott, mint akit sóbálvánnyá változtattak. Fülei csak úgy habzsolták a nő hangját, tágra nyílt szemei pedig mohón itták a látványt. A többiek mind a karcsúbb nőket kedvelték, ezért is nem tulajdonítottak túl nagy jelentőséget Pearl megjelenésének, de Zacket elvarázsolta ez a gyönyörű nő, aki úgy ragyogott ott, a zongora mellett, mint az igazgyöngy.

Zack fel sem vette kollégái ugratását, így azok hamar felhagytak vele, de Sooty figyelt. Ő látta a barátján, hogy valami kezd megváltozni benne, de nem akarta se zavarba hozni a többiek előtt, se túl korán faggatni, így csak várt és figyelt. Ahogy Zack megváltozott tekintetét figyelte, visszaemlékezett arra, hogyan vált mellette érett, felnőtt férfivá az a csendes és visszahúzódó colos újonc, akit néhány évvel ezelőtt osztottak be mellé.

Zack gyakorlatilag kimaradt a további beszélgetésből. Néha ugyan hozzáfűzött egy „Aha”-t vagy egy „Ühüm”-öt, sőt még egy „Ja!” is elhangzott a szájából, de ez ugyebár közel sem nevezhető érdemi társalgásnak. Ekkor már csak Pearlt látta. Azt a nőt, aki ez alatt a néhány szám alatt énekelt reszelős hangon stadionrockot, búgott érzelmes balladát és suttogott érzéki soult. Le sem vette róla a szemét. Tette mindezt olyan egyértelmű áhítattal, hogy még Pearlnek is feltűnt, és gyakran visszanézett a vonzó, magas férfira, s zöld tekintetét egyenesen Zack kék szemeibe fúrta. Nyilván ezek után Zacknek nem volt olyan sürgős hazaindulnia, ahogy eredetileg tervezték. Sooty már hulla volt, többször is hívta, hogy induljanak, de Zack képtelen lett volna itt hagyni ezt a nőt anélkül, hogy beszéljen vele, így egy idő után már csak egyedül ült az asztalnál.

Az előadás végén Pearl kedvesen megköszönte a figyelmet és a tapsot, és bemutatta Jerryt a közönségnek. Segített a férfinak lejönni az emelvényről és a pulthoz kísérte. Bill, a nagydarab, kopasz pultos már várta. Segített neki leülni a pult mellé, és már kezdte is készíteni neki a szokásos frissítőjét. Zack csak erre a pillanatra várt. Odalépett a nőhöz és mielőtt a pultos neki is odaadhatta volna az italát, megszólította:

– Helló! A nevem Zack Hayes. Meghívhatlak egy italra? – Még maga is meglepődött, hogy sikerült mindezt értelmesen kinyögnie. A nő elmosolyodott és kezet nyújtott:

– Helló, Zack! Pearl vagyok. Pearl Silverton. Miért is ne? Mit ittál eddig? – nézett fel a férfira érdeklődve, de Zack nem volt felkészülve. Sem arra, hogy elfogadja a meghívást, sem pedig arra, hogy ilyen gyorsan visszakérdez, így néhány hosszú pillanatig csak nézett a nőre zavartan. Aztán szerencsére kapcsolt, és visszakérdezett, mielőtt a nőnek feltűnhetett volna, hogy az arca lángba borult:

– Ne haragudj, mit kérdeztél?

– Azt, hogy mit ittál eddig? – mosolygott Pearl. Nem tudta volna megmagyarázni, mi keltette fel az érdeklődését, hiszen ez a nyurga figura nem volt épp az esete, de mégis… volt benne valami, ami nagyon is megfogta őt.

– Gondolom, nem szívesen kevernéd. Én egy mézes sört kérek szépen. Bill tudni fogja – fűzte hozzá magyarázatként…

Miután megkapták a rendelésüket, Zack javaslatára visszaültek a „POLICE” feliratú asztalhoz és a férfi nagy meglepetésére beszélgetni kezdtek. Pearllel könnyű volt a társalgás. Intelligens volt és érdeklődő, így Zack zavara is gyorsan elmúlt és úgy egymásba feledkeztek, hogy egészen hajnalig észre sem vették az idő múlását. Zack nem volt rámenős, pont a megfelelő mennyiségben bókolt, udvarolt és kedveskedett a nőnek ahhoz, hogy ne legyen tolakodó, de Pearl királynőnek érezhesse magát, és végül megadja a számát ennek a vonzó idegennek…

∞

A visszafordulás és a buszos kalandok után kész csoda volt, hogy beért a galériába még nyitás előtt. Sue a főnöke és barátnője volt egy személyben, aki a galéria hatalmas üvegablakain át már akkor kiszúrta Pearlt, amikor ő leszállt a buszról. Nézte, ahogy átlibben az úttesten, aztán végig a járdán, a bejáratig. Eleinte összeráncolt szemöldökkel nézte, ahogy Pearlnek nem sikerült realizálnia, hogy a rács már fel van húzva – az esetek 99 %-ában azt jelentette, hogy az ajtó sincs bezárva. Aztán az arca a döbbenettől fokozatosan elkezdett megnyúlni, és a szeme kidülledni, amikor azt látta, hogy Pearl kétségbeesetten kotorászik az abrakoszsák méretű táskájában, majd a megtalált kulccsal megpróbálja kinyitni a már nyitott zárat. Pearl nem volt gyengeelméjű vagy ilyesmi, csupán a már többször említett furcsa rezgés zavarta meg ennyire, s csak akkor tudott ebből kizökkenni, amikor Sue odasétált az ajtóhoz, és kinyitotta azt. Egészen addig észre sem vette őt, hiszen csak és kizárólag a zárra fókuszált. Zavartan felnevetett és átölelte Sue-t:

– Köszönöm! Te egy angyal vagy! Megmentettél! El se tudod képzelni, milyen furi napom volt eddig! És mi jön még ezután? – csicseregte, miközben sebesen robogott befelé, hogy az irodában ledobja a táskát, kabátot, és hadrendbe tudjon állni a maradék másfél perc alatt. Sue hűvös tekintettel, némán figyelte, de inkább nem szólt semmit, csupán az égnek emelte a tekintetét. Szerette Pearlt, alapjában véve kedvesnek és viccesnek tartotta, de be kellett ismernie – önmagának mindenképp –, hogy néha szörnyen idegesítette a szétszórtságával. Imádta a rajzait és azt a művészi vénát, tudást és beleérző képességet, ami elengedhetetlen volt ahhoz, hogy a galériában eredményes munkát végezzen, de néha emlékeztetnie kellett magát az értékeire, nehogy hirtelen felindulásból elzavarja.

Napközben, amikor nem voltak látogatók, Pearl elmesélte Sue-nak a reggelt – néhol túlzott részletességgel. Mesélt neki a buszos túráról és a rosszullétekről is. Sue helyeselte, hogy már kért időpontot a nőgyógyászához és örült, hogy az orvos aznap délután fogadja is a barátnőjét.

– Zack jön érted? – kérdezte.

– Nem, még nem mondtam neki – vallotta be szégyenlősen Pearl. – Nem akartam sem azt, hogy túlaggódja, sem pedig azt, hogy csalódjon, ha netán mégsem az, amire gondolok. Érted, nem?!

A válasz hallatán Sue felvonta a szemöldökét:

– Biztos, hogy ez jó döntés? Nem gondolod, hogy ez őrá is ugyanúgy tartozik?

Pearl elbizonytalanodott. Esze ágában sem volt kizárni Zacket a dologból, csupán biztosra akart menni és nem akarta szomorúnak látni a férfit, ha esetleg mégsem terhes, hiszen tudta, hogy mennyire szeretne gyereket, és most úgy érezte, tudathasadást kap. Egyik pillanatban izgatott volt és majd’ kiugrott a bőréből, a másikban pedig szinte felemésztette a bűntudat, hogy eltitkolta a rosszulléteket Zack elől. Az emberek aznap elkerülték a galériát – van ilyen –, de mivel Pearlre többször is rátört a rosszullét, a szaladgálásokkal és fogmosásokkal felforgácsolt nap viszonylag gyorsan telt.