A HARDBOILED SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

HARLAN COBEN

A kisváros titkai

Az idegen

Bűnösnek nyilvánítva

Egyezés

Gondold újra

Hat év

Hazatérsz

Hiányzol

Maradj mellettem

Necces

Ne engedj el!

Nem versz át

Nincs több esély

Nincs üzlet

Örökre eltűnt

Senki fia

Szökevények

Úgyis megtalállak

Végakarat

Vér a véremből

Az ártatlan

Win

ELMORE LEONARD

Dinamit

Gengszterek földjén

Raylan

Sima ügy

Született bűnözők

Tishomingo Blues

Váltságdíj fejében

JAMES ELLROY

Fehér jazz

Gyilkos az úton

Hollywood noktürn

Perfídia

Ez a vihar

PHILIP KERR

Berlin Noir: Halálos március

Berlin Noir 2.: Sápadt gonosztevő

Kieső helyen

JEFF ABBOTT

Adrenalin

Az áruló tánca

Black Jack Point

Bukás

Bűnös vagy!

Ennek rossz vége lesz

Felejts már el!

Nem akarod tudni

Öntörvény

Özvegyek klubja

Rögeszme

Tégla

Végjáték

TOD GOLDBERG

Gengszterváros

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harlan Coben: Missing You

Published by Dutton, a member of Penguin Group (USA) Inc., 2014

Copyright © Harlan Coben, 2014

Fordította: Illés Róbert

Hungarian translation © Illés Róbert, 2014

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borító © Netflix, 2024. Used with permission.

Olvasószerkesztő: Helfrich Judit

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 070 6

ISSN 2559 9550

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Ray és Maureen Clarke-nak

Első fejezet

Kat Donovan megfordult az apja egykori bárszékén O’Malley pubjában, és éppen indulni készült, amikor Stacy így szólt:

– Nem fogsz örülni annak, amit csináltam.

Volt valami a hangjában, ami arra késztette Katet, hogy félbehagyja a mozdulatot.

– Miért? Mit csináltál? – O’Malley pubja egykor tipikus zsarubár volt. Már Kat nagyapja is itt múlatta az időt munka után. Akárcsak Kat apja és kollégái a New York-i rendőrségnél. Mostanra azonban beképzelt yuppie-k tanyájává vált, akik fekete öltönyben és vakítóan fehér ingben pózoltak, gondosan kétnaposra nyírt borostával az arcukon, a világ urainak képzelve magukat. Önelégült vigyor és tökéletesen beállított frizura jellemezte őket, miközben egyik Ketel One-t gurították le a másik után, mert valami tévéreklámban azt látták, hogy az igazi férfiak ilyen vodkát isznak. Stacy tekintete a bárpultot pásztázta. Kerülte a választ. Katnek ez egyáltalán nem tetszett. – Mit csináltál? – kérdezte.

– Ajaj – mondta Stacy.

– Mi az?

– Egy tenyérbe mászó öt óránál. – Kat jobbra fordult a székkel, hogy szemügyre tudja venni. – Látod? – kérdezte Stacy.

– Ó, igen.

O’Malley pubjának dekorációja nem sokat változott az évek során. A régi konzolos tévékészülékeket természetesen sík képernyők hada váltotta fel, amelyek mindenféle mérkőzések túl nagy választékát sugározták – kit érdekelt, mit játszik az Edmonton Oilers? –, de ezt leszámítva az O’Malley megőrizte a zsarufílinget, és a sok pozőr éppen ezt találta olyan vonzónak a kricsmiben, a hamis eredetiséget, aminek köszönhetően a hely egykori önmaga paródiájává, a zsarubárok Disneylandjévé vált.

Kat volt az egyetlen megmaradt zsaru, aki még idejárt. A többiek manapság már vagy hazamentek a műszak végeztével, vagy az Anonim Alkoholisták gyűléseire igyekeztek. Neki továbbra is ez volt a törzshelye, és próbált békében megférni az apja egykori bárszékén a szellemekkel, különösen ma este, amikor az apja meggyilkolása ismét kísértette. Semmi mást nem akart, csak érezni az apja jelenlétét, és – bármilyen giccsesen hangzik is – erőt meríteni belőle.

De a seggfejek még most sem hagyták békén.

Ez a szóban forgó tenyérbe mászó fickó – még arra sem volt érdemes, hogy valaki rendesen behúzzon neki egyet – elkövette az egyik klasszikus seggfejvétséget: napszemüveget viselt, éjjel tizenegykor. Ami azonos kategóriát képviselt egyéb seggfejvétségekkel, úgymint pénztárcalánc, fejkendő, kigombolt selyeming, túl sok tetoválás (ezek közül is kiemelkedtek a valamely sportklub címerét ábrázoló tetkók), dögcédula, amikor az illető nem szolgált a hadseregben, valamint a nagyon nagy, fehér karóra.

Napszemüveg önelégült vigyorral emelte a poharát Kat és Stacy felé.

– Tetszünk neki – mondta Stacy.

– Ne tereld a témát! Minek nem fogok örülni?

Amikor Stacy visszafordult hozzá, Kat a válla felett látta Tenyérbe mászó bőrápoló krémtől csillogó arcán a csalódottságot. Kat számtalanszor találkozott már ezzel az arckifejezéssel. A férfiak szerették Stacyt. Nem, ez nem fedte teljesen a valóságot. Stacy minden képzeletet felülmúlóan jó nő volt, igazi A kategóriás bombázó. A férfiak pedig azonnal elgyengültek, és hülyét csináltak magukból a közelében. Leginkább hülyét csináltak magukból. Nagyon hülyét.

Éppen ezért Kat részéről valószínűleg hiba volt egy Stacy-kaliberű nővel iszogatni – a férfiak gyakran jutottak arra a következtetésre, hogy Stacynél semmi esélyük. Elérhetetlennek tűnt számukra.

Kat azonban nem.

Napszemüveg tekintete Katre fókuszált, és elindult felé. Nem is sétált, inkább csúszott a saját nyálkáján.

Stacy elfojtotta a nevetését.

– Ez jó lesz.

Kat, abban a reményben, hogy sikerül jobb belátásra térítenie, megvető pillantást villantott a fickóra. Napszemüveget ez nem tántorította el. Odasasszézott mellé, valami olyan zene ütemére mozogva, amely csak az ő fejében szólt.

– Helló, édes – búgta Napszemüveg. – Véletlenül nem Wifi a neved? – Kat várt. – Csak mert szeretnék rád csatlakozni. – Stacyből kirobbant a nevetés. Kat szótlanul meredt a pasasra. Az folytatta:

– Szeretem az alacsony csajokat. Elbűvölő vagy. Spininngre jársz, igaz? Tudod, mi festene jól rajtam? Te.

– Előfordult már, hogy ezek a szövegek valaha bejöttek? – kérdezte Kat.

– Még nem végeztem. – Napszemüveg köhintett egyet az öklébe, majd elővette az iPhone-ját, és megmutatta Katnek a kijelzőjét. – Gratulálok, édesem, első helyre ugrottál a fontos tennivalóim listáján.

Stacy remekül szórakozott.

– Mi a neved? – kérdezte Kat.

A fickó felvonta a szemöldökét.

– Amit csak szeretnél, édes.

– Mit szólnál a Gennyládához? – Kat szétnyitotta a blézerét, és megmutatta az övére erősített szolgálati fegyverét. – Most pedig előveszem a fegyveremet, Gennyláda.

– Azt a mindenit, te vagy az új főnököm? – Az ágyékára mutatott.

– Mert éppen most kaptam emelést tőled.

– Kopj le!

– Az irántad érzett szerelmem olyan, mint a hasmenés – mondta Napszemüveg. – Képtelen vagyok magamban tartani. – Kat elborzadva meredt rá. – Túl messzire mentem? – kérdezte a fickó.

– Ez iszonyatosan undorító.

– Igen, de fogadni mernék, hogy még nem hallottad.

Ezt a fogadást megnyerte volna.

– Húzz el innen! Most azonnal.

– Komolyan? – Stacy már a térdét csapkodta a röhögéstől. Napszemüveg majdnem elindult, de aztán visszafordult. – Várjunk csak… Ez csak valami próbatétel volt, igaz? A Gennyládát valójában bóknak szántad, nem?

– Tűnés!

A pasas vállat vont, hátat fordított, észrevette Stacyt, és azt gondolta, miért is ne. Alaposan végigmérte, majd így szólt:

– Imádom a hosszú lábakat. Bűn elrejteni őket. Menjünk el hozzád, és tárjuk őket a világ elé.

Stacy még mindig élvezte a helyzetet.

– Tegyél a magadévá, Gennyláda! Itt és most, ezen a szent helyen.

– Komolyan?

– Nem.

Gennyláda vetett még egy pillantást Katre. Az megérintette a fegyver markolatát. A fickó felemelte a kezét, és eloldalgott.

– Stacy? – szólalt meg Kat.

– Hmm?

– Miért gondolják ezek a seggfejek, hogy esélyük lehet nálam?

– Mert aranyosnak és huncutnak tűnsz.

– Nem vagyok huncut.

– Nem, de annak tűnsz.

– Tényleg ekkora lúzernek látszom?

– Az látszik rajtad, hogy megsérültél – felelte Stacy. – Ne haragudj, hogy ezt mondom, de sugárzik rólad… mint valami feromon, amelynek a gennyládák képtelenek ellenállni.

Mindketten kortyoltak egyet az italukból.

– Szóval, minek nem fogok örülni?

Stacy ismét Gennyládára nézett.

– Sajnálom szegényt. Talán mégis megszánhatnám egy gyors numerával.

– Ne kezdd újra!

– Mit? – Stacy keresztbe rakta manökeneket idéző hosszú lábait, és Gennyládára mosolygott. A férfi olyan arccal nézett rá, mint egy kutya, amelyet túl sokáig hagytak a kocsiban. – Szerinted túl rövid ez a szoknya?

– Szoknya? – kérdezett vissza Kat. – Azt hittem, ez egy öv. – Stacy elégedetten mosolygott. Imádott a figyelem középpontjában lenni. Szeretett pasikat felszedni, mert azt gondolta, ha megajándékozza őket egy egyéjszakás kalanddal, az az egész életüket megváltoztathatja. Valamint a munkája is részben erről szólt. Stacy egy magánnyomozásra szakosodott iroda tulajdonosa volt két másik bombázóval együtt. A specialitásuk? Hűtlen férjek tetten érése (vagy inkább tőrbe csalása). – Stacy?

– Hmm?

– Minek nem fogok örülni?

– Ennek.

Még mindig Gennyládával kacérkodva, Stacy egy papírcetlit csúsztatott Kat elé. Ő rápillantott, és összevonta a szemöldökét:

KD8115

ForróSzex

– Mi ez?

– A KD8115 a felhasználóneved.

A monogramja és a jelvénye sorszáma.

– A ForróSzex pedig a jelszavad. Ügyelj a kis- és nagybetűkre!

– Mihez kellenek ezek?

– Egy honlaphoz. YouAreJustMyType.com.

– Tessék?

– Egy randioldal.

Kat elkomorodott. You are just my type — te vagy a zsánerem. Ez biztosan valami vicc.

– Kérlek, mondd, hogy csak poénkodsz.

– Ez egy elit klub.

– A sztriptízbárokra is ezt mondják.

– Vettem neked egy előfizetést – folytatta Stacy. – Egy évig érvényes.

– Ugye, viccelsz?

– Nem viccelek. Dolgoztam már nekik. Megbízható cég. És ne tegyünk úgy, mintha nem lenne rá szükséged. Kell neked valaki. Te is akarod. És biztosan nem ebben a kocsmában fogod megtalálni. – Kat felsóhajtott, leszállt a bárszékről, és biccentett Pete-nek, a pultosnak. Pete pont úgy nézett ki, mint egy karakterszínész, aki mindig ír pultosokat játszik – mint ahogy az is volt. A férfi bólintott, jelezve, hogy felírja ezt is a többihez. – Ki tudja? – mondta Stacy. – Lehet, hogy rátalálsz Mr. Igazira.

Kat az ajtó felé indult.

– De valószínűbb, hogy csak Mr. Gennyládára.

Kat bepötyögte a „YouAreJustMyType.com” címet a keresőbe, lenyomta az „ENTER”-t, majd beírta az új felhasználónevét és a rendkívül kínos jelszavát. Elkomorodott, amikor meglátta a profilja bemutatkozó mondatát, amelyet Stacy választott neki:

Aranyos és huncut!

– A sérültet kihagyta – dünnyögte Kat az orra alatt.

Már elmúlt éjfél, ámbár Kat nem volt korán fekvő típus. Jobb környéken lakott, mint amit egy rendőr normál körülmények között megengedhetett volna magának – a Nyugati Hatvanhetedik utcában, a Central Parktól nem messze, az Atelier-épületben. Száz évvel korábban itt és a környező épületekben, köztük a híres Hotel des Artistes-ben, írók, festők, értelmiségiek, egyszóval művészek éltek. A tágas, régimódi apartmanok az utcára néztek, a kisebb műtermek a másik oldalon voltak. Kat apja látta, hogyan gazdagodnak meg a barátai pusztán abból, hogy ingatlanokat adnak-vesznek, és megpróbált ő is bekerülni ebbe a körbe. Ezt a lakást egy fickótól vette, akinek megmentette az életét, ezért az hálából olcsón eladta neki.

Kat még egyetemistaként költözött ide. A Columbia Egyetem tandíját a New York-i rendőrség ösztöndíjából fizette. Tervei szerint utána a jogi egyetem következett volna, majd egy előkelő, jogtanácsosi állás egy cégnél, valahol New York Cityben, megszakítva ezzel az elátkozott családi hagyományt, miszerint belőle is zsaru lesz.

De sajnos nem így alakult.

Egy pohár vörösbor állt a billentyűzet mellett. Kat túl sokat ivott. Tudta, hogy ennél nagyobb klisé nem létezik – egy zsaru, aki túl sokat iszik –, ám azt is tudta, hogy a közhelyek nem ok nélkül alakulnak ki. Nem volt alkoholista. Szolgálatban soha nem ivott. Igazából semmilyen érzékelhető módon nem befolyásolta az életét, leszámítva azt, hogy a késő éjszaka bonyolított telefonhívásai, illetve az ilyenkor hozott döntései, hmm, többnyire nem sikerültek túl jól. Az évek során megtanulta, hogy az a legjobb, ha este tíz után kikapcsolja a telefonját, és tartózkodik az e-mailektől.

Most mégis itt volt, késő éjszaka, és éppen vadidegen pasikat nézegetett egy társkereső oldalon.

Stacy négy fényképet töltött fel Kat oldalára. A profilképet, egy igazolványkép méretű fotót egy tavalyi esküvőn készült koszorúslány-csoportképből ollózta ki. Kat próbálta objektívon nézni magát, de tudta, hogy ez lehetetlen. Utálta ezt a fényképet. A rajta látható nő bizonytalannak tűnt, a mosolya halvány volt, mint aki arra vár, hogy felpofozzák. Végignézte a fotókat, és megállapította, hogy mindegyiket egy-egy csoportképből vágták ki, és ő kivétel nélkül mindegyiken úgy néz ki, mint aki kínjában mosolyog.

Oké, ennyi elég is a saját profiljából.

A munkahelyén minden férfi zsaru volt. Nem akart magának zsarut. A zsaruk nagyszerű emberek és borzalmas férjek. Kat túlságosan is jól tudta ezt. Amikor a nagyanyja betegsége az utolsó fázisba ért, és már csak napjai voltak hátra, a nagyapja képtelen volt kezelni a helyzetet, és lelépett. Csupán akkor tért vissza, nos, amikor már késő volt. Sosem tudott megbocsátani saját magának. Legalábbis Kat így gondolta. A nagyapja egyedül maradt. Sokak szemében hős volt, azonban gyáván elmenekült, amikor a legnagyobb szükség lett volna rá, és ezt képtelen volt feldolgozni. A szolgálati revolvere mindig ugyanazon a polcon hevert a konyhában, és egy éjjel Kat nagyapja levette onnan, leült a konyhaasztalhoz, aztán…

Bumm.

Az apja is rendszeresen kirúgott a hámból, és olyankor napokra eltűnt. Az anyja mindig tüntetően jókedvű volt, amikor ez történt – ami csak még ijesztőbbé és hátborzongatóbbá tette az egészet –, vagy úgy tett, mintha a férje titkos kiküldetésen venne részt, vagy egyáltalán tudomást sem vett az eltűnéséről, kitörölve ezzel őt az életükből, mintha ott sem lenne, hogy aztán egy héttel később a férfi frissen borotválva, kezében egy csokor rózsával beállítson, és mindenki úgy tegyen, mintha ez lenne a normális.

YouAreJustMyType.com. Ő, az aranyos és huncut Kat Donovan, egy internetes társkereső oldalon böngészget. Hogy is van a mondás a jó szándékról és a pokolba vezető útról? Felemelte a borospoharat, mintha tósztot mondana a monitornak, majd nagyot kortyolt belőle.

Sajnálatos módon a világ már nem segédkezett abban, hogy az ember megtalálja élete párját. Szexpartnert, persze. Az könnyen ment. Sőt, ez volt az elvárás. Kat ugyan legalább annyira szerette a testi örömöket, mint bárki más, ám pontosan tudta, ha valakivel túl gyorsan bújik ágyba – akár jól sül el a dolog, akár rosszul –, meredeken csökkennek a hosszú távú kapcsolat esélyei. Nem ítélkezett azok felett, akik erre utaztak. Egyszerűen csak megállapította, hogy ez így van. A számítógép pittyegett. Üzenetbuborék ugrott fel a képernyőn.

Nálunk megtalálhatja a párját! Kattintson, hogy minél előbb rátaláljon az igazira!

Kat megitta a bort. Eljátszott a gondolattal, hogy tölt magának még egy pohárral, de nem, elég volt. Ahogy magába nézett, rádöbbent a nyilvánvaló, ugyanakkor eddig kimondatlan igazságra: szüksége van valakire. Legalább annyi bátorságod legyen, hogy bevallod magadnak, oké? Bármennyire vágyott is a függetlenségre, Kat akart maga mellé egy férfit, egy partnert, valakit az ágyába éjszakánként. Nem emésztette magát miatta, nem erőltette a dolgot, sőt, az igazat megvallva, a kisujját sem mozdította az ügy érdekében. Viszont az egyedüllétet nem neki találták ki.

Kattintgatni kezdett a profilképek között. Ha nyerni akarsz a lottón, venned kell egy szelvényt, nem igaz? Szánalmas.

Bizonyos férfiak profilképére elég volt egyetlen pillantást vetnie ahhoz, hogy azonnal ki tudja húzni őket a potenciális partnerek listájáról. Ha jobban belegondol az ember, rengeteg múlik a profilképen, amelyet mindenki nagy műgonddal választ ki, hiszen az lesz róla az első (nagyon kontrollált) benyomás. Éppen ezért rendkívül sokat elárul az illetőről.

Tehát: ha valaki tudatosan választott egy kalapos fotót magáról, az automatikus nemet vont maga után. Ha valaki félmeztelenül pózolt, függetlenül attól, milyen izmos volt a felsőteste, szintén automatikus nem. Ha valakinek bluetooth volt a fülében – tényleg ennyire fontos ember vagy? –, automatikus nem. Ha valakinek szakállka volt az állán, mellényt viselt, kacsintott, mutogatott, vagy narancsszínű inget választott (arra Kat allergiás volt), vagy a napszemüvegét feltolta a fejére – automatikus nem, nem, nem. Ha a profilneve Csődör, Szexmester, GazdagSzépfiú, HölgyekKedvence – nem, nem, nem.

Kat rákattintott néhány képre, amelyiken a pasas, hmm, vállalhatónak tűnt. Ezen a honlapon nyomasztóan hasonló dolgok szerepeltek a férfiak bemutatkozó szövegében. Mindegyik szívesen sétált a tengerparton, vacsorázott étteremben, kondizott, utazott egzotikus országokba meg borkóstolókra, járt színházba és múzeumba, szerette a kockázatokat, a kalandot – ugyanakkor valamennyien imádtak otthon ülni, tévét nézni, kávézni és beszélgetni, főzni, olvasni, élvezni az élet egyszerű örömeit. Az összes pasas azt állította, hogy számára egy nőben a legfontosabb tulajdonság a humorérzék – persze, hogyne –, míg végül egy idő után Kat már arra kezdett gyanakodni, hogy a „humorérzék” valami általa ismeretlen nyelvjárásban a „nagy mellek” szinonimája. Az elvárt testalkathoz, természetesen, minden férfi azt írta, hogy kisportolt, karcsú és telt keblű.

Ez már valósabb kívánságnak tűnt, még ha nem is volt teljesen reális.

A profilok sosem a valóságot tükrözik. Ahelyett, amik vagyunk, inkább azt próbálják bemutatni, többnyire sikertelenül, aminek gondoljuk magunkat, illetve inkább amit szeretnénk, ha egy potenciális partner gondolna rólunk – vagy talán azt (áh, ez minden pszichiáter kedvenc témája), amik lenni akarunk.

A honlap tele volt személyes vallomásokkal, de ha Katnek egyetlen szóval kellett volna körülírnia őket, akkor az a „szirupos” lett volna. Az első: „Az élet minden reggel egy üres vászon, amelyre festeni…” – klikk. Egyesek úgy akartak őszintének tűnni, hogy folyamatosan azt ismételgették, mennyire őszinték. Voltak köztük dagályosak, kérkedők, bizonytalanok és igénytelenek. Akárcsak a való életben, döbbent rá Kat. A többség azonban szimplán kétségbe volt esve. A pánikszerű akarás izzadságszaga áradt a profiljukból, mint valami kellemetlen arcszesz illata. Az állandó „lelki társazás” a legjobb esetben is minimum elidegenítő hatású volt. A való életben szinte soha nem találkozunk olyanokkal, akikkel egynél többször lenne kedvünk szóba állni, azt mégis elhisszük, hogy elég regisztrálnunk egy ilyen honlapon, és azonnal ráakadunk arra az emberre, akivel le szeretnénk élni az életünk hátralévő részét, gondolta Kat.

Önbecsapás – vagy a remény hal meg utoljára?

De ez csak az érem egyik oldala. Könnyű volt cinikusnak lenni és gúnyolódni, ám amint eltávolodott tőlük egy lépéssel, Kat szíve belesajdult a felismerésbe: minden egyes profil egy élet. Mindegyik közhelyektől hemzsegő „tetszeni akarok neked” profil mögött egy embertársa rejtőzött álmokkal, ambíciókkal, vágyakkal. Ezek az emberek nem véletlenül regisztráltak, fizettek elő, és töltötték fel az információkat saját magukról. Ez a sok magányos lélek mind abban a reményben jelentkezett be, és nézegette egyik profilt a másik után, hogy ezúttal máshogyan lesz, és végre rátalál arra az emberre, aki majd a legfontosabb lesz számára az életben.

Letaglózó felismerés volt.

Kat gondolataiba merülve kattintgatott folyamatosan gyorsuló sebességgel egyik férfiról a másikra, akik mind abban reménykedtek, hogy itt találják meg „az igazit”. Végül az arcok szinte már egybefüggő masszává olvadtak össze – s akkor megpillantotta a fényképet.

Az agya csak néhány másodperc késéssel dolgozta fel, amit a szeme látott. Azután kellett még egy másodperc, mire keze abbahagyta a klikkelést, majd még egy, mire az egymást váltogató profilképek folyama lelassult, és megállt. Kat mély lélegzetet vett.

Ez nem lehet.

Villámgyors tempóban szörfölt a profilok között, és közben a fényképek mögött meghúzódó férfiakon járt az esze, az életükön, a vágyaikon, a reményeiken. Kat gondolatai elkalandoztak – zsaruként ez egyszerre volt az erőssége és a gyengesége –, ezért nem feltétlenül a közvetlenül a szeme előtt megjelenő képre koncentrált, hanem igyekezett nagyobb léptékben gondolkodni. A rendőrségnél ez azt jelentette, hogy képes meglátni a lehetőségeket, a menekülő útvonalakat, az alternatív forgatókönyveket, az álcák és megtévesztések mögött megbúvó alakokat.

De egyben azt is jelentette, hogy Kat figyelmét néha éppen a legnyilvánvalóbb dolgok kerülték el.

Rákattintott a bal oldali nyílra, és lassan elkezdett visszafelé haladni.

Nem lehet, hogy ő az.

Szinte csak villanásnyi időre látta azt a fényképet. Ez a sok gondolat az igaz szerelemről, a lelki társról, az igaziról, akivel le akarja élni az élete hátralévő részét… Nem hibáztathatja a fantáziáját, amiért reagált rájuk. Tizennyolc éve nem látták egymást. Kat néhányszor rákeresett a nevére részegen, azonban mindössze néhány régi cikkét találta meg. Semmi aktuálisat. Ez meglepte, felcsigázta a kíváncsiságát – Jeff valamikor remek újságíró volt –, de ugyan mi mást tehetett volna még? Eljátszott a gondolattal, hogy lefuttatja a nevét a rendszerben. Könnyedén megtehette volna abban a pozícióban, ahová mostanra eljutott. Csakhogy nem akarta a rendőrségi kapcsolatait személyes célokra használni. Stacyt is megkérhette volna rá, de minek?

Jeff eltűnt.

A volt szerelmünket üldözni, vagy akár az interneten kutatni a nyomait – végtelenül szánalmas. Igaz, Jeff nem csupán egy volt a sok közül. Sokkal többet jelentett számára annál. Kat önkéntelenül megérintette a bal gyűrűsujját a hüvelykjével. Hiányzott róla a gyűrű. Ez nem volt mindig így. Jeff megkérte a kezét, mindent úgy csinált, ahogyan a nagykönyvben meg van írva. Engedélyt kért előtte Kat apjától. Letérdelt, amikor eljött a pillanat. Semmi giccses körítés. Nem rejtette süteménybe a gyűrűt, és nem a Madison Square Garden kivetítőjén tette fel a nagy kérdést. Klasszikus, romantikus és hagyományos lánykérés volt, mert tudta, hogy Kat pontosan ilyet szeretne.

Könnyek gyűltek a szemébe.

Kat visszafelé haladt a különböző arccal és hajviselettel felszerelkezett agglegények tengerében, majd hirtelen megállt az ujja. Egy hosszú másodpercig szótlanul meredt a monitorra, nem mert megmozdulni, még a lélegzetét is visszatartotta.

Azután apró sikoly hagyta el az ajkát.

A régi szívfájdalom egy szempillantás alatt visszatért. Olyan frissen és elevenen hasított belé a kín, mintha Jeff most sétált volna ki az ajtón, egyetlen másodperccel, és nem tizennyolc évvel ezelőtt. Kinyújtotta remegő kezét, és megérintette az arcát.

Jeff

Még mindig olyan átkozottul jóképű. Kicsit megöregedett, őszülni kezdett a halántéka, de jól állt neki. Kat mindig is sejtette, hogy így lesz. Jeff az a fajta pasas volt, aki a korral csak még vonzóbbá válik. Megsimogatta a fényképen az arcát. Könnycsepp csordult ki a szeméből.

Jaj, istenem.

Kat megpróbálta összeszedni magát, hátrébb lépni, és objektívebben szemlélni a történteket, ám a szoba forogni kezdett vele, és nem volt hajlandó lelassulni. Még mindig remegő kézzel megkereste az egeret, és a profilképre kattintott, hogy kinagyítsa.

A képernyő átváltott a következő oldalra. Jeff flanelingben és farmerban, zsebre dugott kézzel állt rajta, a szeme kéken világított, mintha színes kontaktlencsét viselne. Annyira jóképű. Olyan gyönyörű. Vékonynak és kisportoltnak tűnt, ami újabb emlékeket hozott a felszínre Kat lelkének mélyéről. Megkockáztatott egy pillantást a hálószobájára. Ebben a lakásban élt már akkor is, amikor még együtt voltak. Jártak itt férfiak Jeff után is, azonban soha egyikükkel sem tudott azokra a csúcsokra eljutni, amelyekre vele. Tudta, milyen nevetségesen hangzik, de Jeff karjaiban dalra fakadt a teste. Nem a technika vagy a méret jelentette a különbséget. Hanem – bármily kevéssé hangzik is erotikusnak – a bizalom. Ettől volt olyan észvesztően jó vele a szex. Kat úgy érezte, biztonságban van mellette. Magabiztosnak, gyönyörűnek és szabadnak gondolta magát, amikor együtt voltak. Előfordult, hogy veszekedtek, ám Jeff sosem tett olyat, ami miatt Kat sebezhetőnek vagy feszélyezettnek érezte volna magát.

Kat soha egyetlen más férfi oldalán sem élt át ehhez hasonlót.

Visszanyelte a könnyeit, és rákattintott a teljes profil linkjére. A személyes bemutatkozás egyetlen rövid és – Kat szerint – tökéletes mondatból állt:

Majd meglátjuk, mi lesz belőle.

Semmi erőlködés. Semmi nagyszabású terv. Semmi előfeltétel, garancia vagy vad elvárás.

Majd meglátjuk, mi lesz belőle.

Lejjebb húzta az egeret a családi állapotra. Az elmúlt tizennyolc évben Kat számtalanszor eltűnődött azon, vajon hogyan alakult Jeff élete, ezért érthető módon most is ez volt az első kérdése: mi történt Jeff-fel, ami miatt egyszerre felbukkant egy társkereső oldalon?

És ha már itt tartunk, velem mi történt? – tette fel magának a kérdést Kat.

A családi állapot rubrikában ezt olvasta: „özvegy”.

Hoppá.

Megpróbálta elképzelni: Jeff feleségül vesz egy nőt, együtt él vele, szereti, és a nő végül meghal. Nem sikerült. Még nem. Az agya blokkolta a képet. Teljesen természetes reakció. Semmi gond. Nincs értelme fennakadni rajta. Özvegy.

Alatta újabb sokkoló információ: „egy gyerek”.

Az életkora vagy a neme nem volt feltüntetve, bár természetesen nem is számított. Minden felfedezés, minden egyes új adat a férfiról, akit egykor teljes szívével szeretett, ismét kibillentette a helyéről Kat világát. Jeffnek volt egy teljes élete nélküle. Miért volt ez akkora meglepetés? Mégis, mire számított? A szakításuk egyszerre tűnt váratlannak és elkerülhetetlennek. Jeff sétált ki az ajtón, viszont Kat hibája volt, hogy így történt. Egy szempillantás alatt eltűnt, akárcsak Kat egész addig ismert és tervezett élete.

Most pedig visszatért. Száz vagy kétszáz végigkattintgatott profilkép között megbújva, de újra itt volt.

Már csak egyetlen kérdés maradt: mihez kezdjen most ezzel?

Második fejezet

Gerard Remingtont mindössze néhány óra választotta el attól, hogy megkérje Vanessa Moreau kezét, amikor elsötétült előtte a világ. A lánykérés, mint Gerard Remington világában szinte minden, gondosan meg volt tervezve. Az első lépés: hosszas keresgélés után Gerard vásárolt egy 2,93 karátos, négyzet alakúra csiszolt, VVS1 tisztaságú, F színfokozatú, platinafoglalatú gyémánt eljegyzési gyűrűt. A Nyugati Negyvenhetedik utcában, Manhattan gyémántnegyedében vette egy híres ékszerész üzletében – nem valamelyik túlárazott nagyobb boltban, hanem egy kis bódéban a Hatodik sugárút közelében.

A második lépés: repülőgépe, a JetBlue 267-es járata reggel 7.30-kor indul a bostoni Logan repülőtérről, és 11.31-kor landol St. Maartenben, ahol Vanessával felszállnak egy Anguillára tartó kisrepülőre, amely 12.45-kor érkezik meg a szigetre.

A harmadik, negyedik stb. lépés: egy kétszintes villában fognak megszállni a Meads-öbölre néző Viceroyban, úsznak egyet a medencében, szerelmeskednek, letusolnak, felöltöznek, és megvacsoráznak a Blanchardsban. Este hétre foglalt asztalt. Gerard felhívta telefonon az éttermet, és megbeszélte a főpincérrel, hogy készítsen elő egy palackkal Vanessa kedvenc borából, a 2005-ös évjáratú, Pessac-Léognanban szüretelt, bordeaux-i Chateau Haut-Bailly Grand Crus Classéból. Vacsora után Gerard és Vanessa mezítláb sétálnak majd a tengerparton, kéz a kézben. Megnézte a holdnaptárban, és kiderítette, hogy majdnem telihold lesz abban az időpontban. A parton, kétszáztizennyolc méterre az étteremtől (lemérette), volt egy nádtetős kunyhó, nappal búvárfelszerelés- és vízisíkölcsönzőként működött. Éjszaka azonban senki nem tartózkodott benne. Egy helyi virágárus huszonegy szál (ennyi hete ismerték egymást) fehér liliommal (Vanessa kedvenc virágával) borítja be a tornácot. Lesz ott egy vonósnégyes is. A Gerard által megadott jelre a kvartett eljátssza Keane-től a Somewhere Only We Know című számot, Vanessával eldöntötték, hogy örökké ez lesz az ő daluk. Azután, mivel mindketten kedvelik a hagyományokat, Gerard fél térdre ereszkedik. Lelki szemei előtt látta Vanessa reakcióját: elakad a lélegzete a meglepetéstől, könnyek szöknek a szemébe, örömében a szája elé kapja a kezét.

„Beléptél a világomba, és örökre megváltoztattad – mondja majd Gerard. – Fogtad ezt az agyagdarabot, és átváltoztattad valami sokkal erősebbé, boldogabbá és élettelibbé, mint amilyet valaha lehetségesnek gondoltam. Szeretlek. Teljes lényemmel szeretlek. Mindenedet szeretem. Mosolyod bearanyozza az életem. Te vagy a leggyönyörűbb és legszenvedélyesebb nő a világon. Kérlek, tegyél a világ legboldogabb emberévé, és gyere hozzám feleségül!”

Gerard még dolgozott a pontos szövegen – azt akarta, hogy tökéletes legyen –, amikor elsötétült előtte a világ. De minden egyes szó igaz volt. Szerelmes volt Vanessába. Tiszta szívéből szerette. Gerard nem volt az a romantikus típus. Élete során számtalanszor kellett csalódnia az emberekben. A tudományban sosem. Az igazat megvallva, mindig is jól érezte magát egyedül, mikrobákkal és organizmusokkal viaskodott, új gyógyszereket és hatóanyagokat fejlesztett ki. Elégedett volt a laboratóriumában, a Benesti Gyógyszervállalatnál, amikor képleteket vagy egyenleteket írt fel a táblára krétával. Fiatalabb kollégái ezt nagyon régimódinak tartották. Szeretett krétával írni a táblára. Segítette a gondolkodásban – a kréta illata, a por, ahogyan az ujjai bepiszkolódnak, a szivacs tapintása –, szerette, hogy olyan könnyű törölni, hiszen a tudományban ritka az, ami állandó.

Ezekben a pillanatokban Gerard mindig elégedettnek érezte magát.

Elégedettnek. De nem boldognak.

Vanessa volt az első dolog az életében, ami boldoggá tudta tenni.

Gerard kinyitotta a szemét, és a nőre gondolt. Vanessával minden olyan volt, mintha a tizedik hatványára emelkedett volna. Egyetlen nő sem volt még ilyen hatással rá mentálisan, érzelmileg, és természetesen fizikailag, mint Vanessa. És biztosan tudta, hogy soha senki más nem is lesz.

Kinyitotta a szemét, ám a sötétség megmaradt. Először azt gondolta, talán még mindig otthon van, de ahhoz túl hideg volt. A digitális termosztátot a lakásában mindig 21,5 fokra állította. Mindig. Vanessa gyakran cukkolta a precizitása miatt. Élete során nemegyszer mondták azt Gerardra, hogy túlságosan analitikus a hozzáállása mindenhez, sőt, egyesek azzal vádolták, hogy kényszerbeteg. Vanessa azonban megértette. Megértette, sőt, elbűvölőnek találta ezeket a szokásokat.

„Ettől vagy nagy tudós és szerető férfi” – írta neki egyszer a nő. Elmagyarázta Gerardnak, hogy azokat, akiket manapság úgy diagnosztizálnak, hogy a „spektrumon vannak”, régen zseniknek tartották a művészetben, a tudományban vagy az irodalomban, mostanában azonban gyógyszerekkel tompítják le az érzékeiket, és uniformizálják őket.

„A zseni mindig a szokatlanból ered” – magyarázta Vanessa.

„És én szokatlan vagyok?”

„A létező legjobb módon, édesem.”

Miközben a szíve megtelt a kedves emlékekkel, Gerard orrát különös szag csapta meg. Valami nyirkos, dohos, mint…

Mint a föld. A friss föld.

Hirtelen rátört a pánik. Továbbra is a vaksötétben fekve, megpróbálta az arcához emelni a kezét. Nem tudta. Valamivel meg volt kötve a csuklója. Először kötélnek gondolta, de nem, valami vékonyabb. Talán drót. Megpróbálta a lábát mozdítani. Az is össze volt kötözve. Megfeszítette a hasizmait, és a levegőbe lendítette a két lábát, de a lábfeje beleütközött valamibe. Valami fába. Közvetlenül a feje fölött. Mintha egy…

Összerándult a gyomra a rettegéstől.

Hová került? Hol van Vanessa?

– Hahó! – kiabálta. – Hahó! – Megpróbált felülni, azonban a mellkasát is kötelék szorította le. Nem tudott megmozdulni. Várta, hogy a szeme hozzászokjon a sötéthez, de ez csak nem akart bekövetkezni. – Hahó! Valaki? Segítség! Kérem, segítsenek!

Zajt hallott. Közvetlenül a feje fölött. Mintha kaparászás vagy csoszogás.

Vagy lépések?

Lépések közvetlenül a feje fölött.

Gerard elgondolkodott. A sötétség. A friss föld szaga. A válasz egyértelmű volt, mégis kellett néhány másodperc, míg felfogta.

A föld alatt vagyok, gondolta. Élve eltemetve.

Ekkor kezdett el sikítani.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Encode Sans – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License