Jolsvai András

Márton Irma
tévedése

– részlet –

KALLIGRAM
2022

Copyright © Jolsvai András, 2021

ISBN 978 963 468 283 7

Megjelent a Pesti Kalligram Kft. gondozásában
Elektronikus kiadás, 2022

Felelős kiadó Mészáros Sándor.
Szerkesztette Toldi Veronika.
Olvasószerkesztő Tóth Franciska.
A borítót Szabadi Gergely tervezte.
Művészeti vezető Hrapka Tibor.
Elektronikus könyv Nagy Lajos.

kalligram.libricsoport.hu

A Rejtett kincs rovatot a Színházi Élet című hetilap indította el 1929-ben. Házassági apróhirdetéseket lehetett megjelentetni benne, méghozzá ingyen, az egyetlen speciális feltétel az volt, hogy a házasulandókat egy harmadik személynek kellett ajánlania. Ebben a rovatban jelent meg egy különös felhívás 1932 őszén: eszerint Zágon István író, akinek „Szegény lányt nem lehet elvenni” című színdarabjából német film készült, a film magyarországi bemutatója alkalmából kiházasít egy szegény lányt a jelentkezők közül.

Az újság szerint ezrek és ezrek válaszoltak a felhívásra, közülük választotta ki a pártatlan zsűri a legmegfelelőbb leányt. A leghíresebb cégek vetélkedtek a kelengye összeállításánál, az ifjú pár fellépett a moziban is, éjféltől száz vendégre terítettek az egyik legendás pesti étteremben. Az esküvő napjáról a Színházi Élet képekkel gazdagon illusztrált riportban számolt be.

Eddig a bizonyítható tények. Minden más, ami ebben a regényben előfordul, a szerző fantáziáját dicséri. (Szidja.)

Az élet faramuci dolog.

(Vázsonyi Endre)

1.

Márton Irma harminckét éves, budapesti illetőségű, reformált vallású hajadon négy óra huszonkilenckor ébredt, mégpedig saját akaratából. Minden áldott nap, akár nyár volt, akár tél, akár délelőttös volt, akár délutános. (Ha éjszakás volt, akkor persze nem, de csak azért nem, mert már – még – dolgozott.) Az ébresztőórája éppen egy perc múlva, négy óra harminckor szólalt meg, addigra Márton Irma felült az ágyban, a szemét két határozott mozdulattal megdörzsölte, aztán ballal kinyúlt az éjjeliszekrénye felé, és egyetlen jól irányzott ütéssel elhallgattatta az órát. Kibújt a takaró alól, lábait a gondosan egymás mellé állított papucsokba bújtatta, egy lépést előre lépett, aztán kinyitotta az ablakot és tornázni kezdett. Törzshajlítás, karkörzés, fejkörzés követték egymást, gondosan kimunkált sorrendben, éppen öt percen keresztül. Márton Irma ezt a mozgássort – melyet egy testnevelési tankönyvből másolt ki néhány év előtt – mezítelenül végezte el, ahogy mezítelenül is aludt feszesre rugóztatott puritán sezlonján, katonai körökből származott lószőrpokrócát két keményített fehér lepedő közé hajtva. Amíg a gyakorlat tartott, nem gyújtott villanyt: nyaranta a redőny rácsain átderengő hajnal, telente a hálószobája ablaka alatt égő udvari lámpa szolgált annyi világgal, amennyire éppen szüksége volt. Helyesebb volna egyébként hálókamrát vagy hálófülkét mondanunk, hiszen a helyiség alig volt nagyobb hat négyzetméternél, nem is volt benne más – az ágyon és az éjjeliszekrényen kívül – mint egy kalotaszegi díszítéssel ellátott láda, melyben Márton Irma a kelengyéjét tartotta, egy keleti futószőnyeg és egy barométer a fehérre meszelt falon, épp a feje fölött. A háló belső ajtaján régies fafogason lógott a fürdőköpenye, Márton Irma négy óra harmincöt perckor belebújt, aztán átsétált az apró teakonyhába, ahol a gázrezsó mellett csak egy kétszárnyú konyhaszekrény fért el, a másik oldalon pedig egy lecsapható pult – mely felállítva étkezőasztalként is szolgált – és egy fiókos hokedli, fiókjában a cipőtisztító szerekkel. Márton Irma négy óra harminchatkor alágyújtott a teafőzőnek és a tojásnak, melyeket már este odakészített a gázra. Márton Irma a három és félperces lágy tojást szerette, azt, amelyik halványan már elindult a keményedés felé – amikor a fehérje már odadermed a héjhoz, és csak nagyobb darabokban lehet onnan leválasztani.

Márton Irma ezt a három és fél percet zuhanyozásra fordította. A fürdő a nagyszobából nyílt, tehát fél perc elment az oda- és visszaúttal, de a maradék éppen elég volt a számára. Márton Irma reggelente mindig hideg vízben zuhanyozott, a legnagyobb sugárra nyitva a csapot, szappanozás közben is engedve magára a vizet. Csak a talpát törölte meg aztán, majd visszabújt a frottírköpenyébe, és éppen elérte a csatlakozást a tojáshoz. Két tószt kenyeret helyezett elektromos kenyérpirítójába (erre az eszközre nagyon büszke volt, Bécsben vásárolta még a válság előtt), vékonyan megkente őket vajjal, kistányér, tálca került aztán, kitöltötte a teát egy öblös, barna csészébe, lecsapta a polctetőt, és hat percig reggelizett. Ilyenkor gondolataiból kizárta a külvilágot, átadta magát az élvezeteknek, nagy kortyokban nyelte a teát, hagyta, hogy a forró ital átmelegítse a testét, ahogy azt is, hogy a tojás sárgája végigfolyjon a szája szélén. Amikor végzett, a tojáshéjat kis papírzacskóba helyezte, úgy dobta ki a szemétbe, aztán akkurátusan elmosogatott, eltörölgetett, elrámolgatott. Azután visszament a fürdőszobába, fogat mosott, megtörülközött és megfésülködött. Az utóbbi feladat rabolta el a legtöbb idejét, Márton Irmának ugyanis csaknem derékig érő barna haja volt, azt kellett rendesen kibontani, majd befonni, két copfba, aztán a copfokat fésűkkel és csatokkal koszorúba rendezni: ez bizony egymagában elrabolt tizenkét percet az életéből. Aztán felöltözött – a kiskosztüm, harisnya, cipő, kombiné, blúz már ott várta, kikészítve, a nagyszoba egyik foteljének karfáján, csak a kalapot kellett az előszobában kiválasztania – vetett egy pillantást a púdertartója belső lapjára (az egész lakásban ez volt az egyetlen tükör), aztán becsukta a retikülje zárját és öt óra egy perckor kilépett az ajtón.

Márton Irma immár harmadik éve lakott a Visegrádi utca 33/a-ban (első emelet egy). Korábban nem is lakhatott volna, hiszen a ház 1929-ben épült, egyikeként a gombamód szaporodó újlipótvárosi bérházaknak. (Tervezte Hoch István.) A háromemeletes házat az Oázis Ház-és Lakásépítő Szövetkezet építtette, s a bérlők is mind megbízható polgári elemek voltak. Márton Irma méltán volt büszke bérleményére, erre az emelt szintű garzonra, az első lakásra felnőtt életében, melyet ő rendezhetett be magának: azelőtt nővérszállásokon, szerényen bútorozott albérletekben, hónapos szobákban élt. De most, hogy még épp a harmincadik születésnapja előtt kinevezték első szülésznőnek és főnővérnek a klinikán, most már megengedhette magának, hogy saját lakásba költözzék. Márton Irma hamar megszerette ezt a környéket, azt a racionalitással kombinált modernizmust, mely ezt a most születő városrészt – a házait, az üzleteit, a tereit és a lakóit – jellemezte: az ilyesmi éppen neki való volt.

Öt óra kettőkor elhaladt a ház földszintjét hatalmas portálokkal uraló puceráj előtt. Odabent már elindultak a mosógépek, a reklámtábla feletti gipszhattyú mintha épp a szárnyát próbálná kitárni. Márton Irma nagyot szippantott az ablakréseken kiáramló lúg illatából: szerette ezt a szagot, a tisztítószer szagát, határozottan az volt a véleménye, hogy ha az emberiség több lúgot és fehérítőt használna, boldogabb lehetne.

A Korall utca sarkán befordult, és öt óra hat percre odaért a megállóba. Ilyenkor rajta kívül senki nem járt erre, az első J jelű, barna villamos öt óra tízkor kanyarodott be, éles sínsikollyal, a Váci útról, azon is csak néhányan darvadoztak: pékinasok, kifutófiúk, újságkihordók, postások, akiknek nem tellett városi ágybérletre, és Angyalföld mélyéről vagy Ujpestről vicinálisoztak be minden nap, hogy meghódítsák a várost. Márton Irma mindig a vezető melletti peronnál szállt fel, a kalauz fürgén leugrott a kocsiról és felsegítette a nőt. Éves bérletét, melyet a klinika fizetett, s melyet alumínium tokban tartott a táskája külső rekeszében, nem kellett felmutatnia. Márton Irmát a viszonylat minden kalauza ismerte.

Mehetett volna busszal is, csak a másik irányba kellett volna gyalog elindulnia, a Csáky utca felé, de Márton Irma nem bízott a buszokban. Azok a gumikerekek semmi jóval nem kecsegtették az embert. Ráadásul gyakran késtek, elakadtak a forgalomban, olyankor a sofőr tülköléssel próbált helyet találni a kocsijának, néha levágtak kanyarokat, vagy egyenesen új csapáson indultak el. És milyen büdösek voltak, szentséges ég! Arról nem is beszélve, hogy nem tartoztak a BSZKRT fennhatósága alá: ahelyett, hogy egy megbízható fővárosi cég kötelékében közlekednének, mindenféle gyanús magánvállalatok fogságában vergődtek. Nem, Márton Irma nem kért a buszokból. Pedig át se kellett volna szállnia. A Csáky utcától, igaz, némi kacskaringóval, eljuthatott volna a Kálvin térre.

De Márton Irma csak a villamosokban bízott. A villamos őszinte, egyenes, tudja, mit akar. A villamos sínen van. A villamosra lehet számítani. Így aztán Márton Irma minden reggel öt óra tíz perckor felszállt a Korall utcai villamosra, hogy három megállót haladva elérjen a Kádár utcai végállomásig. Onnan öt perc volt gyalog átvágva a Berlini tér kockakövein az Ilkovitsig, előtte a Majomsziget, ott tudott átszállni a hatosra. Ez volt utazásának legbizonytalanabb része. A hatos ugyanis ebben az időszakban elvileg nyolc percenként járt, de nem lehetett pontosan kiszámítani, hogy a következő járat mikor fordul vissza a Jókai utcai hurokvágányról a Nyugati pályaudvarhoz. Megesett bizony, hogy Márton Irma – bármennyire sietett is – éppen lekésett az induló kocsiról, s akkor nyolc percet vesztegetnie kellett a megállóban. Persze, az is előfordult, hogy éppen elérte a csatlakozást, akkor elégedetten dőlt hátra az ülésen, és elmerült az ébredező Nagykörút tanulmányozásában. (Egyetlenegyszer fordult elő e három év alatt, hogy egy havaria teljesen keresztülhúzta számítását. Az történt, hogy egy szenet szállító stráfkocsi felborult, éppen a Podmaniczky utca és a Teréz körút kereszteződésében: s hiába szaladtak a sínek az úttest szélén, a szétterülő szénkupacok mindkét irányban meggátolták a villamosok továbbhaladását: sem az Aréna út felé tartó nyolcas, sem a körúton haladó hatos nem tudott mozdulni. Márton Irma futva tette meg az utat az Oktogonig, ott sikerült, nagy nehezen, egy szürke taxit megállítania – így is két perc késéssel érkezett a munkahelyére: ezt a mulasztást sosem tudta megbocsájtani önmagának.)

Legjobb esetben öt óra harminckor, legrosszabb esetben harmincnyolckor leszállt a villamosról a Harminckettesek terénél. Onnan öt perc alatt ért a Baross és Mária utcák sarkán álló Nőgyógyászati Klinikához. Újabb öt perc, míg felért kis szobájához, mely az első emeleten, közvetlenül a folyosói szárnyas ajtó mellett volt. Gyorsan átöltözött, és hat előtt négy perccel teljes főnővéri díszben belépett a szülőszobába, hogy első kézből tudja meg, mi történt az éjjel.

2.

Singer Erzsébet (Bözsi) kilencszázhuszonkilenc július hetedikén jegyezte el magát Tatár Tiborral. A helyszín a Pomáz és Kőhegy közötti (egyébként elég meredek) turistaút egy lankásabb szakasza, az időpont délelőtt fél tizenegy körül. (Bözsi szerint óra huszonöt volt, Tibor úgy vélte, néhány perccel elmúlt fél.) Nemcsak a helyszín volt szokatlan, maga az eljegyzés sem volt szokványosnak mondható. A fiatalok (Bözsi éppen betöltötte a húszat, Tibor huszonnégy múlt májusban) túraöltözékben voltak, Tibor nagyzsebes zöld vászonnadrágot viselt és kockás flanelinget, Bözsi khakiszín shortot és hozzávaló blúzt, lábukon túrabakancs, hátukon hátizsák, egész napra való élelemmel. Csikóváraljára tartottak, ahol a Gyopár turistaegyesület tagjaiként egy menedékház építésében fognak segédkezni, ahogy ezen a nyáron minden vasárnap tették. A többiek ilyenkor már dolgoztak odafenn, hőseink is csak azért indultak megkésve, mert Tibor előző nap éjszakás volt a főműhelyben, ráadásul hajnalban még el kellett hárítani valami tengelyferdülést, úgyhogy nyolc körül ért haza. Megfürdött, átöltözött, aztán elvillamosozott a Bözsi ablaka alá. A lány, aki már felöltözve várta, ahogy meghallotta az ismert füttyjelet (La donna é mobile, vagy ahogy az a selyma Janda Vili fordítja, az asszony mozgatható), már szaladt is: otthon úgy tudták, a polgárista osztálytársnőivel kirándulnak a Normafához.

Így esett, hogy Bözsi és Tibor azon a délelőttön hosszú órákra magukra maradtak, és amikor már mindent megbeszéltek az ütközőbakok javításától a leesett varrótűk keresésének fortélyáig, Tibor, aki elöl haladt a szerpentinen, egyszer csak megállt, szembefordult a lánnyal, és megcsókolta. A lány pedig visszacsókolt. Bözsi, aki később a naplójában visszatért az eseményre, ezt jegyezte föl: „Elég gyatra kis csók volt, mert semmi gyakorlatom eleddig nem volt benne, de mindig eminens tanuló voltam, ebbe is belejöttem rövidesen.” Arról, hogy a sorsfordító esemény pontosan hol zajlott, megoszlottak a vélemények. Tibor haláláig kitartott amellett, hogy egy vadalmafa alatt történt az első csók, Bözsi vackorra emlékezett. De ahhoz nem fért kétség, hogy a két fiatal ezt a csókot szavak nélkül is szerelmük megpecsételésének, egyfajta természet közeli eljegyzésnek tekintette. Tudták, vagy legalábbis sejtették, hogy még nehéz időszak vár rájuk, amíg a törvény előtt is egymáséi lehetnek, de boldogságukat ez a tény akkor egyáltalán nem árnyékolta be. Az út hátralévő részét – pedig most jött csak az igazi meredély – énekelve tették meg, odafönt pedig Tibor olyan lendületesen emelgette a köveket, építette a falakat, hogy a többiek alig tudtak lépést tartani vele. Bözsi pedig – kinek a többi lánnyal az ebédfőzés volt a fő feladata – úgy elsózta a hamisgulyást, hogy csak azért nem adta a fal a másikat, mert, mint tudható, még nem állt. A többiek persze ugratták őket, hogy tessék, egyszer maradnak le a társaságtól, máris megtörtént a baj: s ettől kezdve a gyopárosok egy párnak tekintették őket, így aztán kimaradhattak a hegyen szokásos keresztbe-kasul flörtölésekből is.

Persze, ettől még, hogy végre fölhagytak a két éve tartó „legyünk akkor barátok” viszonnyal, amely alól elég régen kilógott a lóláb, azért nem lett sokkal könnyebb a helyzetük. Ott volt egyfelől a Sándor, vagy ahogy Tibor nevezte, Sándor bácsi, Bözsi rendíthetetlen udvarlója, aki lassan a negyvenet hajazza (bár hajazásról az ő esetében már nemigen beszélhetünk) s aki már öt évvel ezelőtt megkérte a kislány kezét. Bözsi akkor tizenöt volt, könnyen mondhatta, hogy korai még a konty neki, de Sándor (Sándor bácsi) ettől nem retirált, ő tud várni, mondta, eddig is azt csinálta jobbára, ő már döntött, vagy a Bözsi lesz a felesége, vagy senki, elhatározása szilárd, a lánynak nincs más dolga, mint hogy beleszokjon a gondolatba, s már mehetnek is az oltár elé. Sándor nem tolakodott, nem követelőzött, de minden szerdán megjelent a Singer házban (mondjunk inkább Singer lakást, Döbrentei utca 10., második emelet hat, ott, a gangfordulóban), amikor a helyiek fogadónapot tartottak. Hozott bonbont vagy cukrászsüteményt, aztán csöndesen elüldögélt az ablak mellett, elnézve, hogyan játszanak vagy táncolnak a fiatalok. Bözsi ilyenkor szertartásosan leült mellé egy fél órára, Sándor, mint egy jó tanár, könyvekről, színdarabokról, szobrokról mesélt neki, évente egyszer megkérdezte, döntött-e már a lány, aztán ment minden tovább a maga útján. Bözsi afféle nagybácsinak tekintette a Sándort egy idő után, és bizonyos hálát is érzett iránta, kitartásáért és azért a biztonságért, melyet ajánlata jelentett: ha minden kötél szakad, még mindig hozzá lehet (majd egyszer) menni. Ezt a Singer szülők is így gondolták. Végül is nem olyan nagy ez a korkülönbség, jobb is, ha a férfi idősebb, legalább már kitombolta magát, arról nem is beszélve, hogy a Sándor egy komoly egzisztencia, fűrészüzeme van, gondtalan életet tud biztosítani a feleségének, ami a mai világban nem csekélység. A Singer szülők nem kapacitálták különösképpen a lányukat, s a lelkük mélyén nem bánták, hogy elnyújtja kissé az ifjúságát (ő volt a legkisebb gyermekük, ha ő is kirepül, igazán üres lesz a ház, és ők ottmaradnak egymásnak – ez a perspektíva egyiküket se vigasztalta), de azért érzékeltették, hogy részükről nem lenne akadálya ennek a frigynek. És ahogy haladt előre az idő, annál gyakrabban érzékeltették.

A csók utáni szerdán Bözsi leült a Sándor mellé, ahogy szokott, a szemébe nézett, ahogy nem szokott, és azt mondta.

– Beszédem van magával!

– Na végre! – sóhajtott fel a férfi, és lány keze után nyúlt.

– Ne itt és ne most! Vigyen el vasárnap a Svábhegyre, ott nyugodtan beszélhetünk!

A következő vasárnapon Tatár Tibor két ember helyett dolgozott Csikóváralján, csak azt nem értették a többiek, miért csikorgatja közben a fogát. Sándor fehér vászonöltönyben jelent meg a Döbrentei utcában, gomblyukában vörös szegfűvel, malomkeréknyi csokrot hozott Singernének („Jaj, Sándor, maga igazi gavallér, ilyen, lányom, nem terem ma már minden bokorban!”), kezet csókolt Bözsinek (aki kék pöttyös nyári kreppruhát viselt, vastag piros övvel és piros kalapot hozzá), aztán taxit hivatott és a Disznófőhöz vitette magukat. A taxiban illendő távolságban maradt, és nem nyúlt a lány keze után.

– Beülünk? – kérdezte, amikor megérkeztek, a kertvendéglőre mutatva.

– Inkább sétáljunk!

Sétáltak hát. Hosszan, hangtalanul. A lány a táskáját lóbálta, a férfi zsebre vágta a kezét. A lány a földet nézte, a férfi a lányt.

– Sándor, én… beleszerettem valakibe.

A férfi ment tovább, az eddigi ritmusban.

– Értem.

– Meg se kérdezi, ki az illető?

– Annyit tudok, hogy nem én.

– Sajnálom.

– Én is. De mit tegyünk? Ami engem illet, én várok. Hátha kiszeret belőle. Vagy ráun. Vagy ő un rá magára. Vagy effélék.

Bözsi közbe akart vágni, de a férfi leintette.

– Engemet, kedves Singer Erzsébet, nem könnyű eltéríteni a célomtól. Nekem öt esztendeje az a célom, hogy magát feleségül vehessem. Mert én tudom, biztosan tudom, hogy minket egymásnak teremtett az ég. Úgyhogy énnekem nincs is más dolgom, mint várni. Öt-hat évem van még rá. Maga tegye, amit a szíve diktál, legyen szerelmes, menjen férjhez, ha akar, én itt leszek a háttérben, és várok magára.

Ilyen szépen beszélt az Ölvedi Sándor (Ölvedi és társa fa- és fűrészáru kereskedés, Frangepán utca 5-7., ebből már a társa is ő volt, de ne vesszünk el a részletekben), olyan szépen, hogy egy regényíró is megirigyelhette volna. S minthogy ez volt az utolsó lehetősége, hogy megnyilvánulhasson e könyv lapjain, áruljuk el róla, hogy betartotta a szavát. Éppen öt évet várt még az ő Erzsijére – hiába – és akkor elvett egy jómódú özvegyasszonyt. Boldogan éltek – míg meg nem haltak. Gyermekük nem lévén Ölvedi Sándor végrendeletében a vagyonát fele részben feleségére, fele részben Singer Erzsébetre hagyta. A felesége azonban – Helénnek hívták, róla legyen elég ennyi – időben megsemmisítette az iratot, így arról sem a hatóság, sem a másik kedvezményezett nem szerzett tudomást.

Este, amikor felhangzott az ismerős füttyjel, Bözsi leszökött egy pár percre a szerelmeséhez. Leültek a Duna-part kőlépcsőjére, és gyakorolták kicsit, amit a múlt héten a hegyekben tanultak.

– Hogy ment?

– Túl vagyunk rajta. A tiéd vagyok, drágám!

– Nem tűnsz túl boldognak!

– Lelkiismeret-furdalásom van. Talán már korábban meg kellett volna mondanom neki, hogy semmiképpen nem lehetek a felesége. Most már nem hiszi el. Azt mondta, továbbra is vár rám.

– Agyonütöm!

– Féltékeny vagy?

– Mindenkire, aki csak rád néz.

– Te buta! Tudod, hogy nem kell nekem senki, csak te.

– És ha… és ha a szüleid nem adnak hozzám, mert nincstelen vagyok, tudsz-e majd úgy várni rám, ahogy ez a férfi vár rád, hűségesen, évekig, amíg…

– Amíg?

– Amíg nincstelenből végre én is… vantalan leszek!

Na, ezen végre elnevették magukat.

3.

Henikéről az volt az általános vélemény, hogy még nincs kiforrva. Hogy még keresi magát.

Tehetséges, ahhoz nem férhetett kétség, nem is akármennyire. Bármihez fogott is, hamar bebizonyosodott, hogy a kezére áll ez is, meg az is. Talán ez volt a baj, hogy túl sok dologhoz érzett kedvet, túl sok dologhoz fogott, és aztán sehol nem találta meg a helyét. De majd kialakul, csak hagyni kell, hadd lelje meg a maga útját. Az biztos, hogy lesz belőle valaki. Igaz, Mamuska mostanában nyugtalankodni kezdett, végtére is már huszonkettő, mások ebben a korban már régen férjhez mentek, gyerekeket szültek, ő meg nem hogy nem találta meg az igazit, de nem is nagyon kereste. Csak magával volt elfoglalva. Persze, Mamuska is tudja, hogy ma már nem úgy van, mint régen, ma már a lányok többek akarnak lenni, mint a férjük oldalbordája, ma már a nőknek jogaik vannak, még választhatnak is, korlátozott számban, ráadásul, ha őszinték akarunk lenni, ő is, Mamuska, majd harminc volt, amikor rálépett a frigyre, ahogy tréfás-keserűen emlegetni szokta férjhez menését Vogel Adolfhoz, aki később Madarászra magyarosított, s így lett őbelőle Madarász Adolfné, röviden Mamuska. Egy szó mint száz, az embernek mindig van valami szoronganivalója a gyerekén, hát még egy ilyen későn termett félárván, mint ez a Heni, aki jó lány, kedves lány, tehetséges lány, csak valahogy nem lehet besorolni semmilyen rubrikába. Öntörvényű, szertelen, megy a maga feje után. Pedig ebben a mai világban, amikor az emberek jobbára mind egyetlen fej után mennek, egy ilyen törékeny teremtésnek, mint ez a Heni, nem volna tanácsos szembemenni az árral.

Ilyeneket gondol Mamuska, ha legkisebb gyermeke jut az eszébe, de mondani már régen nem mond semmit. Minek? Falra hányt borsó lenne az, tudja jól. Henike rámosolyogna az anyjára, ne izgulj, Mamuska, minden rendben lesz, mondaná, szeretettel megsimogatná az anyja arcát, és aztán csinálná tovább, amit a fejébe vett.

A négy polgári elvégzése után Mamuska beerőltette Henit a Felsőkereskedelmibe. „Szegény apád, nyugodjék, a halálos ágyán megesketett, hogy beíratlak, legyen egy rendes megélhetés a kezedben, ha úgy alakulnának a dolgok. Azt mondta nekem, sose felejtem el, Heni okos, Heni szorgalmas, olyan feje van, hogy tíz férfi megirigyelhetné, a számtan is megy neki, hát legyen meg a kereskedelmi diplomája, azzal lehet könyvelő vagy ügyintéző, állami hivatalt is vállalhat, nem kell őt félteni.” Ebből persze egyetlen szó sem volt igaz, Madarász Adolfnak a halálos ágyán kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy a lánya sorsával törődjön, azokat a cégeket és magánszemélyeket kellett összeírnia, akiknek tartozott, meg akiktől követelt – az előbbi lista, fájdalom, jelentősen hosszabb volt, mint az utóbbi –, úgyhogy Madarász Adolf nyugodt szívvel írhatta le élete utolsó mondatát, mely valahogy úgy hangzott, „kiválthatjátok a szegénységi bizonyítványt, fiam!” Mindazonáltal Mamuska kezelhetőnek tartott egy ilyen kegyes hazugságot, mert akkor még reménykedett abban, hogy Henike támasza lehet öreg napjaiban. Ahhoz pedig olyan foglalkozásra volna szükség, amire minden időkben van kereslet.

Madarász Henrietta tehát szülői kérésre beiratkozott a Felsőkereskedelmi Iskolába, és majdnem egy egész évet el is végzett a háromból. Ám akkor „kölcsönös megegyezéssel” elváltak egymástól, ő és a reáliák világa. Mamuska sóhajtott egy nagyot, nem tehet szemrehányást magának, ő megpróbálta, de azt be kell látni, hogy Heninek inkább a szabad pálya való: a művészet terén tudná leginkább kibontakoztatni képességeit.

Igen ám, de ott merre induljon? Volt egy visszatérő álma (mely egyébként a haláláig elkísérte), egy hegytetőn ül, háromlábú széken, terebély fa árnyékában, testén könnyű köpeny, fején széles karimájú szalmakalap, előtte festőállvány, kezében ecset: gyermekkorában sok dicséretet kapott szabadkézi rajzórákon, ezért úgy gondolta, legjobb, ha erre veszi az irányt. Beiratkozott hát a Belvárosi Festőiskolába. Az iskolát Czibor Benő vezette, akit hajdan a legtehetségesebb Lotz-tanítványok között tartottak számon, de akiből a húszas évek végére valahogy kiszáradt a tehetség. Megfáradt öregember lett negyvenéves korára, szarkasztikus, kegyetlen humorral és minden igazi talentum iránti irigységgel. Henit is csak gyötörte, ahelyett, hogy biztatta volna, pedig még csak a csonka gúláknál tartottak. A lány tűrte, viselte egy darabig a Czibor-órák feszültségeit, aztán egy nap (pedig már az almák következtek volna) összetekerte a rajzlapjait, s eltette apró szénrúdjait. És egy életre búcsút intett a képzőművészetnek.

Akkor jött a tánc. Ahhoz már túlkoros volt, hogy a klasszikus balett irányába induljon, de az a mozdulatművészeti irányzat, mely éppen ezekben az évtizedekben élte fénykorát, s mely egyesítette magában a hagyományos tornát az életreformmal, igazán kézre állt a Madarász Heninek. Hamar ki is tűnt a Szélpál Olga iskolájában, még az se volna túlzás, ha azt mondanánk, húzóember lett belőle, csakhogy egyre jobban unta a testnevelést keretező elmélyült semmittevéseket, az euritmiát, meg az egészet körüllengő enyhe szektaszagot.

– Ha maga, fiacskám, csak ugrabugrálni akar, akkor menjen a Rákosi Szidihez! – mondta neki egyszer Szélpál művésznő, fájdalmas arccal tapogatva migrénben fáradt homlokát (a migrén, különös módon, hozzátartozott a mozdulatművészet korai világához), és Heni megfogadta a tanácsát. (Igaz, a tornához nem lett hűtlen még sokáig: a reggeli testmozgás később is hozzátartozott lényéhez, és a magáról alkotott képhez.)

A hírneves színiiskolában eleinte jól érezte magát, és Szidi néni is meg-megpaskolta az orcáját, „van benne spiritusz”, mondta, ami a legnagyobb dicséretek közé tartozott. Jól ment a szavalás, a tánc, az ének is, és a szereptanulás se jelentett gondot neki. Hanem az év végi vizsga végleg elvette a kedvét az egész színi pályától. Fiúk és lányok, akikkel egy éve élt már együtt, akiket bajtársainak hitt, akikkel kart karba öltve sétált a Duna-parton, vagy ült a Nemzeti Színház szakmai páholyában, evett mézeskalácsot a Nagycsarnokban, akik barátságosan és kedvesen biztatták, hogy mondja, csak mondja, most a nyílt színen szúrták hátba. Belevágtak a monológjába, elé álltak, ellökték, csak azért, hogy néhány többlet-másodpercnyi rivaldafényhez jussanak a rovására: odalenn, a zsöllyékben színigazgatók, rendezők, valamint színházpártoló nagypolgárok és arisztokraták ültek, kiknek kegyeiért a színészpalánták ádáz könyökharcot folytattak a világot jelentő deszkákon.

Nos, ha ezek a deszkák ilyen világot jelentenek, gondolta magában Madarász Henrietta, akkor jobb, ha én rájuk se lépek. Azzal elköszönt a színművészettől is, egy életre.

Megfordult aztán még sok helyen: bábcsoportban és gobelin-szövő tanfolyamon, megismerkedett a csipkeverés alapjaival, és mint ruhatervező is kipróbálta magát. Nem volt tehetségtelen semmiben sem, igaz, nem volt kiemelkedő tehetség sem. S minthogy inkább csak azt tudta nagyon határozottan, mi nem akar lenni (főállású feleség vagy főállású kishivatalnok, például), nem volt más választása, nekiállt, hogy tovább keresse önmagát.

Igaz, mostanában mintha megtalálta volna. Már második éve – nála szokatlanul hosszú ideje – járt ugyanis a Fővárosi Zenedébe, ének szakra. Ha minden jól megy, alig több mint egy év múlva okleveles operaénekes lehet belőle. Az persze szép dolog, derék dolog, büszke is lehet rá, de a megélhetéshez vajmi kevés. Budapesten annyi a diplomás operaénekes, hogy Dunát lehet velük rekeszteni – és a nagyobb társulatok inkább a Zeneakadémián végzett, vagy az Operában bizonyított művészeket szerződtetik. A többieknek maradnak az utazó truppok vagy az egyedi felkérések. És az bizony vékony kenyér.

Reménykedni persze mindig lehet. Hogy egy impresszárió majdcsak a hóna alá nyúl. Vagy felfedezi a rádió. A lemezkiadó. Ilyen mezzoszoprán, mint ő, nem sok akad széles e Külső-Józsefvárosban.

Mamuska persze inkább abban bízott, hogy Henikének is benő egyszer majd a feje lágya, beáll a sorba, mint a többi eladó lány, és kihorgászik egy partiképes, facér férfiembert magának.

Az adottságai megvannak hozzá.

Csak nehogy végleg késő legyen.

4.

Lett akkor három csodálatos hetük. Álmodozással, tervezgetéssel, és persze csókolózással. Ha a fiú délelőttös volt, munka után megvárta Bözsikét a szalon előtt, és aztán jó másfél óra alatt átandalogtak a Margit hídon, föl a Széll Kálmán térig, végigsétáltak a Vérmezőn, a Tabánon és úgy jutottak el – kézenfogva – a Döbrentei utcáig. Illetve oda már csak a lány jutott el: a férfi megállott valahol a szerb templom fölött, s onnan integetett a lánynak, amíg el nem tűnt a szeme elől. Ha meg délutános műszakba került, reggel várta a lányt a Szarvas tér sarkán, és akkor visszafelé tették meg az utat, igaz, ilyenkor nem volt andalgásra mód, mert Bözsinek nyolcra a Berlini téren kellett lennie. A vasárnapok a hegyekben teltek, a korábban vázolt koreográfia szerint. A séták során megbeszéltek mindent, de mindent a jövőre vonatkozóan, attól kezdve, hogy hány gyerekük lesz (négy), egészen addig, hogy Bözsinek majd cukorral kell főznie a cvekedlit, mert Tibor úgy szereti. Főbb vonalakban felvázolták az előttük álló (legalább) negyven közös évet, s e vázlatban egyetlen felhőnek sem jutott hely.

Csak még a lánykérést, csak azt kellene megoldani valahogy.

A dolog bizony nem ígérkezett túlságosan egyszerűnek. Merthogy Tatár Tibor, akárhonnan nézzük, (még) nem volt egy komoly egzisztencia. A Singer-szülők pedig afféle régimódi emberek voltak. Akik nem könnyen fogadtak be senkit a családba. Akik jó partit reméltek a kisebb lányuknak – ha már a nagyobbnál be kellett érniük egy közepessel. (Igaz, Jolán már elmúlt huszonöt, amikor megkérték a kezét, és hozományt se nagyon mondhatott magáénak, de mégiscsak egy kvietált katonatiszt lánya volt. A vőlegény pedig csak egy kishivatalnok, bár jó családból való. És négy éve kitartóan udvarolt a Jolánnak. És volt benne perspektíva. De Singer Endre még így is érzékeltette erős fenntartásait, amikor igent mondott erre a házasságra. És a fenntartásai azóta is csak nőttek, hogy már két év eltelt a házasságkötés óta, és nem elég, hogy Leopold Ferenc azóta egyetlen fizetési osztállyal nem lépett feljebb, így aztán a feleségének is dolgoznia kell még, ráadásul arra se volt képes, hogy legalább egy unokával megajándékozza a családot. Singer Endre tehát erősen elhatározta, hogy a kisebbik lányát úgy házasítja ki, hogy nem enged az elveiből. Ott van például az a derék ember, a Sándor, aki hosszú évek óta hűséges lovagja Erzsikének. Jó, nem egy Adonisz, de igazi férjanyag. De ha a lányának nem elég jó, mert ezek a mai lányok már ilyenek, válogatnak, nem bánja, keressen magának egy másikat: de az aztán olyan legyen, hogy a római pápa se találhasson hibát benne.)

Singer Bözsi persze nem ismerte pontosan az apja elvárásait (az apját se nagyon ismerte, őszintén szólva, a hagyományos nevelés a lánygyermeket az anya fennhatósága alá utalta, s apa csak mint távoli, megfellebbezhetetlen tekintély jelent meg a gyermek életében), de azt sejtette, hogy az ő Tiborját első látásra kevesellni fogják. Talán időt kellene adni nekik, hogy megismerjék, gondolta. Várni kicsit a lánykéréssel, és közben előkészíteni a talajt. Elhívatni Tibort a szerdai zsúrokra, hadd ismerje meg az anyja, aki talán szószólója lehet majd, ha arra kerül a sor, az apjánál.

A szerdai zsúrok a boldog békeidőkből maradtak itt, a Döbrentei utcában, és csendesen rászáradtak a Singer családra. Lányos házaknál illik nyílt napot tartani, ez olyan kikezdhetetlen törvény volt, mint hogy a cselédlányt háromévente le kell cserélni, mert különben elszemtelenedik, meg az, hogy a vacsoraasztalhoz mindenkinek pontosan kell érkeznie. A szerdai zsúrok azt a célt szolgálták, hogy a társadalmi érintkezésben egyébként egymástól eléggé elszigetelt két nembeli fiatalok ellenőrzött, kulturált körülmények között ismerkedhessenek, persze, az illemszabályok szigorú betartásával. Mondják, manapság már nem mindenhol ügyelnek a morálra, vannak, akik meghívás vagy előzetes bejelentkezés nélkül állítanak be és szinte ismeretlenül illetlen, modern táncokat ropnak a félretolt ebédlőasztal helyén, gramofonlemezekre, sőt, olyanról is hallani, hogy a fiatalokat gardedám nélkül hagyják ilyenkor, akik nemcsak könnyű desszertborokat fogyasztanak, hanem kerítésszaggató pálinkákat is, mintha nem pest-budai polgárok volnának, hanem alföldi betyárok, de ilyesmi a Singer-házban elképzelhetetlen. Oda csupa jól nevelt, udvarias fiatalember jár, és a vendégségbe hívott lányokat sem érheti szó. Oda ma is csak akkor hívnak meg valakit, ha előzőleg levizitált, és megfelelőnek találtatott. Ott nincs alkoholizálás, nincsenek illetlen táncok és feltűnősködés. Ott szendvicsek vannak, meg málnaszörp, kellemes beszélgetés, esetleg társasjáték, erre csörög a dió vagy mit visz a kishajó bével, és Singerné is ott van, mindvégig és szakadatlanul a társaságban, és igaz, hogy el-elbóbiskol néha, de tíz előtt mindig felriad, és kedves szavakkal megköszöni a vendégeknek a jelenlétet. Singer Erzsébetet a víz kiveri minden egyes szerdán, de muszáj jó képet vágnia az egészhez, mert tudja, hogy a szülei ezt várják tőle, és hiába szégyelli a hajszálvékony zsúrkenyereket, a hígított málnaszörpöt és díszpárnákkal meg horgolt terítőkkel takargatott szegénységet, s hiába tudja, hogy még ez a híg lére eresztett vendégvárás is meghaladja a család teherbíró képességét, és azokban a hónapokban, amikor – eléggé el nem ítélhető módon – öt szerda is előfordul, az édesanyja menetrendszerűen felkeresi a zálogházat, hogy – időlegesen – ott hagyja az eljegyzési gyűrűjét, némi készpénz ellenében. Singer Bözsi soha nem szerette ezeket a szerdákat, de mióta tudja, hogy ő csak a Tatár Tiboré lehet, senki másé, azóta szinte elviselhetetleneknek tartja őket.

Persze, sejthette volna, hogy semmi jó nem sül ki ebből. A vasárnapi vacsoraasztalnál mindenesetre elejtette, hogy a kiránduláson véletlenül találkozott egy fiatalemberrel, aki azt állította, ismeri őt kislány korából, merthogy annak idején a testvérbátyja cserkészcsapatába tartozott, és Singer András időnként a kishúgát is magával vitte a foglalkozásokra. Bözsi nagyon csodálkozott, hogy a fiú annyi év után fölismerte, ő bizony nem emlékezett a hajdani találkozásukra. (Ez egyébként tényleg igaz volt, Bözsi és Tibor valóban így ismerkedtek meg, egy hűvösvölgyi majálison, igaz, több mint két évvel azelőtt, hogy a lány otthon elmesélte volna.) Igyekezett könnyed, társalgási modorban tartani a történetet, de nemigen sikerült neki. Az anyja meg is jegyezte.

– Úgy látszik, nagy hatást tett rád ez az öregcserkész. Fogadjunk, hogy meg akarod hívatni szerdára.

Bözsi úgy tett, mintha közömbös volna számára a döntés.

– Azt se tudom, akarna-e jönni. Azért ezekre a szerdákra ráférne már egy kis vérfrissítés.

Az apja, aki, mint mindig, most is úgy tett, mintha nem is volna jelen, váratlanul megszólalt.

– És mivel foglalkozik a fiatalúr, ha szabad kérdeznem?

Bözsi nyelt egyet.

– Műszaki vonalon van, ha jól tudom.

– Mérnök?

– Olyasmi.

– Egy mérnök – révedt el Singer Endre, szokása szerint –, egy mérnök, az még jól jöhet. A következő háborút a mérnökök fogják megvívni.

– Miféle háborút? – kapta a szája elé a kezét a hitvese, mintha valami illetlenséget hallott volna, és mintha ezzel a mozdulattal semmissé tehetné a férje iménti mondatát.

– A küszöbönállót. Amelybe mindannyian bele fogunk pusztulni.

– És ezt maga csak így mondja?

– Hát hogyan mondjam?

Singer Endréné, született Sonnenfels Regina elbizonytalanodott.

– Ijedten. Vagy felháborodottan. Vagy segélykérően.

Singer Endre nyugalmazott hadbírósági fogalmazó, honvéd százados, komótosan megtörölte a száját a monogramos damasztszalvétával, tömött, ősz bajszáról is letisztította a morzsát, aztán nyújtózott egyet és azt mondta.

– Kicsiny pont vagyok én ahhoz, hogy megijedjek vagy felháborodjak az új háború előszelétől. Hogy bármit is változtathassak ezen. Olyan kicsiny pont vagyok – hirtelen felemelte a hangját, és szalvétás kezével az asztalra csapott –, hogy még azt se tudom elérni harminc éve, hogy elég tejföl kerüljön a túrós tésztámra.

Azzal kirúgta maga alól a széket, és sebbel-lobbal távozott.

– Akkor most jöhet vagy nem jöhet? – kérdezte Bözsi az anyját illendő szeppenési szünet után.

– Jöhet! – válaszolta Sonnenfels Regina. – De jól teszi, ha bonbon helyett egy bögre tejfölt hoz magával.

5.

Márton Irmáról régóta az a hír járta, hogy nincs nála jobb szülésznő az egész városban. És itt most nem arról beszélünk, hogy szokatlanul fiatalon, alig harminc évesen kinevezték főnővérnek – azt a megbízhatóságának, munkabírásának, precizitásának köszönhette elsősorban, meg annak, hogy az elődje éppen akkor vonult nyugdíjba. Nem, ahhoz, hogy valaki kiérdemelje ezt a címet, nem volt elég a megbízhatóság, a munkabírás, de még a precizitás sem, ahhoz életre szóló elhivatottság kellett, meg persze megfelelő lelki alkat és, igen, boszorkányos kézügyesség. Márton Irma mindezekkel rendelkezett, nem csoda, hogy a híre a harmincas évek elejére messze földre eljutott, s hogy ekkorra távoli országból jöttek haza várandós asszonyok, hogy az ő kezei között szüljék meg gyermeküket. Frigyesi professzor is, a klinika igazgatója, ha bonyolultabb esetnek néztek elébe, ragaszkodott Márton Irma jelenlétéhez. És ha valamely Andrássy úti vagy rózsadombi villába hívták, hiszen az arisztokraták vagy a nagypolgárok gyermekei csak nem születhettek ugyanott, ahol a köznép utódai jöttek a világra, tehát ha a felső tízezer növekedett éppen tízezer-egyre, akkor is ott kellett lennie a Márton Irmának – még a legdivatosabb bécsi nőgyógyászok is szívesen fogadták jelenlétét, ha valamely előkelő páciensük kedvéért időlegesen áttették székhelyüket a hajdani császárvárosból Pestre.

Márton Irma maga is úgy gondolta, a Gondviselés éppen a megfelelő helyre vezérelte, amikor kilencszázhúszban jelentkezett a budapesti bábaképzőbe. Pedig e pályaválasztásban több volt a véletlen, mint a tudatosság. (De hát az égiek, tudjuk jól, szeretik afféle jótékony véletlennek álcázni beavatkozásaikat – talán, hogy ne érezzük magunkat folyton a lekötelezettjeiknek.) Márton Irma, amikor a nagy földindulás után itt maradt árván, támasz nélkül, nincstelenül, tizennyolc évesen, kénytelen volt olyan megélhetés után nézni, ahol, habár a fizetés alacsony, a lakhatásra és az étkezésre nincs gondja: a legkézenfekvőbb megoldás az lett volna, ha apácának áll, de ekkoriban éppen nem volt valami jó viszonyban a Jóistennel – nem tudta megbocsájtani neki, amit vele művelt – arról nem is beszélve, hogy reformátusként előbb még az áttérés bonyodalmas eljárásán is át kellett volna esnie. Így aztán nem lett Jézus menyasszonya – meg senki másé sem, de ez nincs összefüggésben a pályaválasztásával –, elszegődött hát az első kórházba, ahol volt felvétel képesítés nélküli nővéreknek. Hogy ez éppen a Baross utcai klinika volt, az megint csak a véletlen számlájára írható. Márton Irma kapott egy ágyat a Mária utcai nővérszálláson – tizenhatan aludtak egy térben –, kosztot a személyzeti konyhán, és ápolhatott rákos betegeket, ringathatott napszámra árván maradt csecsemőket – az anya a szülőszobán lehelte ki lelkét –, moshatott folyosót. Ezerkilencszázhúsz június negyedikén, azon a napon, amikor betöltötte a húszat, beadta a jelentkezését a bábaképzőbe. A feltételeknek (20-35 éves életkor, jó erkölcs, jó fizikai állapot, négy elemi iskolai osztály elvégzése) tökéletesen megfelelt, fel is vették minden gond nélkül, szeptemberben megkezdhette tanulmányait a tízhónapos tanfolyamon. Nappal az előadásokat hallgatta, meg a gyakorlati jártasságra igyekezett szert tenni különféle kórházi osztályokon, délután szendergett néhány órát, aztán este munkába állt, hiszen valamiből élnie kellett, és a tanfolyam díját is fizette. Márton Irma könnyen tanult (már kisgyermek korában úgy jellemezték őt a tanítói – és ezzel persze önmagukat meg a kort is –, hogy „szokatlanul jófejű”, tudniillik ahhoz képest, hogy lány), nem jelentett neki gondot most sem, hogy fejezetről fejezetre elsajátítsa Mann Jakab Magyar bábaképzés című könyvét. Figyelmesen meghallgatta Schwester Johanna Wagner magyarázatait, gondosan vezetett munkafüzetébe világos, rövid mondatokban összefoglalta a lényeget, aztán zöld irónnal aláhúzta a fontosabb, pirossal pedig a legfontosabb kifejezéseket. Az első hónap végén összefoglaló dolgozatot írtak, Márton Irma „különösen dicséretes” minősítést kapott a magáéra.

A második hónapban átmentek a gyakorlóterembe, ahol méretarányos porcelánbabákon – anyababákon és csecsemőbabákon – gyakorolták az elméletben már megismert folyamatokat: Márton Irma itt is hamar kitűnt kézügyességével. A harmadik hónapban aztán bedobták őket a mélyvízbe: előbb csak vizitálóként, később segédszemélyzetként valódi szüléseken vehettek részt. Az első alkalom után a résztvevők harmada lemorzsolódott. A második után a maradék fele. Igaz, aki eljutott a harmadik alkalomig, annak már komoly esélye volt rá, hogy sikeresen fejezi be a tanfolyamot.

Egy jó bábának sokféle tulajdonsággal kell rendelkeznie. Nyugodtnak kell lennie, döntésképesnek, határozottnak, de megfontoltnak, óvatosnak is. Bírnia kell a vér látványát, a fájdalmat (mások fájdalmát, igen, de azt gyakran nehezebb elviselni, mint a sajátunkat), kézügyesnek is kell lennie, nem is kis mértékben, hisz egyetlen rossz mozdulata életekbe kerülhet – és persze ezt a felelősséget is el kell tudnia viselni. És egy kissé lelkésznek is lennie kell, vigasztalni tudni és simogatni, ha kell, fékezni és türelemre inteni, ha arra van szükség. És tudnia kell időben háttérbe vonulni, igény szerint, és színpadra lépni megint, ha isten ne adja, korrigálni kell az orvos hibáját. Márton Irma éppen ilyen bába volt. Aki a génjeiben hozta a bábasághoz szükséges emberi tulajdonságokat, s amit szorgalommal, kitartással, tudásvággyal még hozzá tehetett, hozzá is tette. Kitüntetéssel végezte az iskolát, ezerből egy ilyen születik – mondta róla a vizsgabizottság elnöke –, s amikor kezébe kapta az oklevelet, négy kórház ajánlott állást neki. Ő a Szülészeti Klinikáét fogadta el, hiszen oda már ismerősként léphetett be.

Márton Irma az első munkanapja előtt vásárolt egy kockás füzetet, melynek minden lapját egy vonalzóval hat rubrikára osztotta. Az elsőbe írja majd a dátumot, határozta el, a másodikba a szülők nevét, a harmadikba a gyerekét, a negyedikbe a súlyt, az ötödikbe a testmagasságot, a hatodik, az egyéb rovat az esetleges különlegességek feljegyzésére szolgált. És attól kezdve Márton Irma akkurátusan feljegyzett minden szülést, amelyen részt vett: múlt hónapban telt be a huszonharmadik füzet éppen. Tizenkét év alatt több, mint ezer újszülöttet segített a világra. Amikor egy összeadási művelet végén szembenézett ezzel a számára is meglepő eredménnyel, valami különös melegség költözött a szívébe. Már nem éltem hiába – gondolta akkor jólesően.

Márton Irma nagy nyeresége volt a hazai szülészetnek, de a szülészet is nagy nyeresége volt Márton Irmának. Ez a hivatás visszaadta az életkedvét, a hitét, bábaként úgy érezhette – és teljes joggal – hogy dolga van itt a világon, olyan dolga méghozzá, amit senki más nem tudna így elvégezni helyette. Csak mióta szülésznőként dolgozott, csak azóta érezte újra úgy, hogy érdemes élnie. Hogy érdemes minden áldott nap felébredni négy óra huszonkilenckor, hogy érdemes magányosan üldögélni karácsonykor a műfenyő alatt, elviselni a sors újabb és újabb csapásait, mert az a pillanat, amikor egy csatakos, véres, vinnyogó kis lényt felemelt a feje fölé, s megmutatta neki a fényt, a világot, az a pillanat kárpótolta mindenért. Ha valaki megkérdezte volna Márton Irmától, elégedett-e a sorsával, minden bizonnyal igennel válaszol.

Márton Irmát mindenki becsülte. Frigyesi igazgató úr éppúgy, mint a két jobbkeze, a Zoltán főorvos meg a Horn doktor. A vajúdó nők éppúgy, mint azok, akik már megszülték gyermeküket. Becsülték a bábaszakma legjobbjai, a cselédkönyvesek, a konyhások, a takarítónők meg az udvarosok. A portások mosolyogva tisztelegtek neki, amikor belépett a Baross utcai kapun. Márton Irmának respektje volt, s azt egyedül a munkájával vívta ki magának.

Csak a beosztottjai nem szerették. A nővérek és a bábák. Voltak, aki féltek is tőle, pedig Márton Irma soha fel nem emelte a hangját, de az igaz, hogy maximumot követelt mindenkitől, és nem igazán vette figyelembe, hogy nem mindenki olyan ügyes, olyan határozott és főleg olyan elkötelezett, mint ő. Márton Irma egy perc késést, egy félrecsúszott fityulát, egy rosszul megkötött pólyaszalagot nem hagyott szó nélkül. Vagy, ha szó nélkül hagyta, az még rosszabb volt. Ilyenkor maga vette kezébe a művelet folytatását, és összeszorított szájjal, némán demonstrálta a demonstrálandókat. Aztán kihúzta magát, és távozott, magára hagyva a bűnösöket, hadd főjenek a saját levükben.

A fiatal nővérek és bábák pokolba kívánták Márton Irmát és spontán táncestet rendeztek a nővérszobában, amikor megtudták, hogy a főnökük szabadságra megy. És egyetlen sebezhető pontján álltak bosszút rajta: amikor éjszakás volt, a csinosabb nővérek feltűnő csípőmozgással keresték fel az ügyeletes alorvos szobáját, ahonnan rövidesen különb-különbféle sóhajok és sikolyok hallatszottak a folyosóra. Márton Irma vörös fülekkel ment be a szobájába, és igyekezett az ügyeleti naplóba temetkezni. Aztán hajnalban magához rendelte a delikvenst, és a tőle telhető legnagyobb szigorral vonta kérdőre, miért tartózkodott huzamosabb ideig az alorvosi szobában.

– Továbbképzés! – mondta a nővérke, és a mosolyában volt valami, amitől Márton Irma kezdte rosszul érezni magát… … …

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 283 7

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence