Keserű komédia

Molière élete

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

Keserű komédia

Molière élete

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1965

© Rónaszegi Miklós, 1965
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9826651-5-3

www.ronaszegimiklos.com

A főszereplők

Jean-Baptiste Molière

színész és vígjátékíró

Jean Poquelin

udvari kárpitos, Molière édesapja

Madeleine Béjart

Párizs híres színésznője, Molière kedvese

Armande

Madeleine leánya, később Molière felesége

de Rambouillet

márkiné

XIV. Lajos

francia király

Tabarin

a bohóc

Első felvonás

Az ifjúság évei

Jean-Baptiste, a kárpitos fia bizony már nagy szamár volt, amikor apja beíratta a Clermont-kollégium diákjai közé.

Tizennegyedik esztendejét taposta a hirtelen nőtt kamasz, s hogyha történetünk idejében még nem is volt szigorúan életkorhoz kötött tanterv az iskolákban, mégiscsak rosszul érezhette magát egy sereg – két három, sőt hét évvel – fiatalabb nebuló között. Fejjel magasodott ki társai közül, és bizonyára keserűen ismételgetett magában valami efféle gúnyolódó diákmondókát, hogy „nagy szamár, nagy szamár, mégis iskolába jár”. Mert biztosan divatban volt ilyesféle mondóka, és még sok más is, hiszen amióta csak diákok vannak e földön, van és lesz is csúfolódás, ugratás rengeteg.

Volt-e kedve a tanuláshoz, vagy csak apja parancsára ült be a padba? Száz esztendők távolából erre aligha lehet válaszolni. Annyi biztos, hogy ha már elkezdte a tanulmányokat, rendben be is fejezte azokat, öt esztendőt komolyan és szorgalommal végigtanult, ami nem kis szó, ha meggondoljuk, hogy ekkor már „kész ember” volt, kitanult kárpitos.

Apjának, Jean Poquelin udvari kárpitosmesternek felesküdött és bejegyzett helyettese.

De hát az iskola befejezésénél még nem tartunk. Egyelőre csak a kezdetnél látjuk hősünket, aki először lépi át a jezsuiták kollégiumának küszöbét. Megilletődött, és zavarában talán a keze is remeg.

Jean-Baptiste szerényen benyitott a bolthajtásos nagy tanulóterembe, ahol éppen egy ősz hajú páter olvastatta tanítványaival Horatius híres szavait.

– Favete linguis… – zúgta a tarka tömeg, de hirtelen minden szó félbeszakadt, mert a csodálkozó, vizsgálódó gyermektekintetek az ajtó felé fordultak.

Jean-Baptiste Poquelint meglepte ez a hirtelen beállt némaság. Alakja meggörnyedt, bánatos, nagy szeme ijedten rebbent. Szeles mozdulattal lekapta kalapját, és mélyen meghajolt.

S ekkor a nagy csendbe hirtelen belerobbant egy nevetés. Nem is nevetés volt ez, inkább prüszkölő vihogás…

Abban a minutumban harsány röhögés zúgott végig a termen.

A fiúk ujjal mutogattak a jövevény felé. Vicsorogtak, bandzsítottak, és szamárfület mutattak. El nem hallgatott kukorékoló, visító vihogásuk!

– Silentium! – kiáltotta a páter.

Jean-Baptiste-ot mintha mellbe vágta volna ez a nevetés. Vörösre gyúlt a képe, és fátyolos lett a szeme. Készült rá, hogy idegenül fogadják, hogy mint minden új diáknak, neki is át kell majd esnie valamiféle „avatáson”, erre azonban nem számított.

Tizennégy éves volt. Ebben a korban férfiember nehezen viseli el, ha kinevetik.

S mintha csak minden összeesküdött volna ellene. Első, kétségbeesett mérgében ki akart szaladni a teremből. De alighogy sarkon fordult, beleverte fejét a nehéz tölgyfa ajtóba.

A már csendesülő nevetés új hullámokat vert. Az osztály egyetlen röhögő, hadonászó, színes gomolyag volt.

Jean-t a páter húzta vissza. Jóságosan átkarolta a vállát, mint aki segíteni akarja a bemutatkozás nehéz pillanataiban.

De az ő ördöge most sem aludt. A visszacsapódó ajtó becsípte a köpenye végét, és ahogy lépett, az hangos reccsenéssel elszakadt.

Most már ugrált az osztály. Jean-Baptiste Poquelin pedig, aki a legidősebb volt e sok gyerek között, hangosan sírt. Az osztály fetrengett a nevetéstől, és felborult minden rend, mert a kis Conti herceg is kegyeskedett elhagyni aranyozott ráccsal elválasztott különpadját, hogy együtt mulasson alantasabb rangú társaival az újonnan jött nagy, lakli fiún.

Jólesett a nevetés, jó napjuk volt a diákoknak, de hát a vidámságba is belefáradhat az ember. Előbb utóbb elcsendesült a terem, és most már azon se nevettek, hogy a Poquelin fiúnak valami beszédhibája van, mert az egyes hangoknál dadog és selypít, mint egy csecsemő. Most már csak vigyorogtak rá, mindenféle fintorokat vágtak feléje, nyelvüket öltögették, titokban lökdösték, és utánozták is, ahogy görnyedten és hallgatagon ül a padjában.

– Hallod-e – suttogta a szomszédja –, mókás alak vagy te. Elmehetnél Tabarinnek.

– Fogd be a szád! Ronda taknyosok vagytok! Érted?

A másik szemében kajánság csillant:

– A herceg is az? He?

– Ő is, ha tudni akarod! És ha tovább pimaszkodtok…

– Hihi! A herceg is az! Hihi!

Tízéves kisfiú volt a szomszédja, kerek fejű, vidám legényke, aki most új viháncolásra lelt okot. A páter dörgedelmes szilenciumára ő is elcsöndesedett, és mire vége volt a tanításnak, a Poquelin fiúnak már csak a legvadabbak támadását kellett néhány jól elhelyezett pofonnal kivédenie a kollégium kertjében.

– Te is bejáró vagy? – kérdezte vidám kis szomszédja. – Én is. Mehetnénk együtt.

– Menjünk.

– Az én nevem Chapelle. Van ám pénzem is! Ha akarod, menjünk a híd felé.

– Arrafelé lakom.

– A bódéknál ihatnánk. Van ám pénzem!

Megindultak. Végigbandukoltak Párizs nagy palotái mellett, és végigsétáltak szűk sikátorain.

Jean még mindig dúlt-fúlt.

– Miért röhögtetek rajtam?

– Miért, miért? Hát mert a herceg is nevetett. Hihi, a kis taknyos!

1636-ot írtak akkor.

Még XIII. Lajos király ült Franciaország trónján. A spanyol szakállas, unatkozó király.

És a nagy Richelieu bíboros uralkodott helyette.

Párizs már akkor is a világ fővárosa volt. „A világ csudája”, ahogy ott járt hazánkfia, Szepsi Csombor Márton akkortájt megírta. Ma is ragyogó, nagyszerű palotái akkoriban épültek. Csodálatos templomai már akkor is bámulatot keltettek. A Szajna és rajta a hidak már akkor is dalok, versek tárgyai voltak. Már akkor híres volt főiskoláiról. Híres volt arról is, hogy népe szinte istenként tiszteli a királyt. A legfőbb urak, főnemesek, ragyogó-csillogó grófok és hercegek úgy dongják körül, mint a mézet a darazsak. Minden hatalom és minden gazdagság a királyé.

Ha a király hintója végigrobogott a város utcáin, mindenki térdre hullott előtte. Akkor is, ha az a hintó üres volt.

Ám a színes ruhájú, tarkabarka tömeg legtöbbször sárba térdepelt. Mert Párizs legtöbbször csupa sár volt. A fényes paloták lábánál pocsolya csillogott; sárosak voltak a sikátorok és a terek is, sáros volt az egész Szajna-part…

Hetvenkedő képpel, kardjukat csörtetve lépkedtek az utcán a garázda lovagok, testőrök, akik igencsak bánták, hogy maholnap vége a zűrzavarok korszakának: Richelieu bíboros sokesztendős munkával felszámolta a kiskirályok hatalmát, nem lehetett már szabályos csatákat vívni az országon belül.[1]

És voltak Párizsnak a sáron és a garázda katonákon kívül még akasztófái, börtönei is. Máglya is lángolt gyakorta itt, tombolt a féktelen babonaság, varázslók, csodadoktorok, papok és szemfényvesztők bolondították a népet, ki a vásárok emelvényéről, ki a szószékről, ki pedig a betegágy lábánál.

De hát aki Párizst jött csodálni, nem ezt nézte. Effajta látnivalóval az egész akkori világban találkozhatott. Ez a város mégiscsak a Louvre-ról, a Pont Neuf hídról, a Sorbonne-ról, volt híres…, és ez csak néhány az igazán bámulni való sok „csuda” közül.

Párizst a párizsiak is szerették. Az a teméntelen nép úgy járt-kelt benne, mintha most látná először. S hogy ha a cselédet meg a szolgát mindennap egyazon úton hajtotta a munka, mindennap úgy ment végig rajta, hogy talált ezerféle új bámulnivalót. Talán még a Szajna-parti koldus is boldog volt, amiért Párizsban és nem Lyonban vagy Rouen-ban nyújtogatja fekélyes tenyerét. Vagy talán éppen ő volt a legboldogabb, mert ha akarta, láthatta ám a királyt is, és ha akarta, a király legfelségesebb kezével megsimogatta fejét és fekélyes arcát…[2]

Ó, hát ilyen boldogok voltak Párizs koldusai! Talán még boldogabbak, mint mesterei és nemesei. Nekik semmibe sem került, hogy találkozzanak a királlyal, aki isten kegyelméből gyógyít.

Szegény szerencsétlenek!

És ti, párizsi utcák. Alig fél évszázada, itt zajlott le a világtörténelem legborzasztóbb mészárlása. A hírhedt Szent Bertalan-éjszakája. Ezek az utcák jajgató, sikoltozó menekülőkkel voltak tele, ezeken az utcákon dübörögtek végig a hugenottákat kergető csizmák.

A béke azóta sem jött el. Sanda számításból, kisebb-nagyobb csoportok érdekeiből nap nap után összecsaptak itt a fegyveresek. Hányszor hangos az utca egy-egy kiadós kocsmai verekedéstől, hányszor csengenek a párbajozók kardjai (pedig a párbaj tiltva van), és olyankor sohasem tudni, vajon egy szép leány mosolyáért vagy pedig egy-egy főúr érdekében ömlik a vér. Aki aztán ott marad e gyakori csetepaték színhelyén, és nincs se szolgája, se jó barátja, hogy idejében elszállítsa a tetemét, azt maga a város veszi gondjaiba: egy napig közszemlére teszik a Párizs-kapu melletti kis házban. Utána egy napig akasztófán lóg fejjel lefelé, és miután így vezekelt a párbajozás bűnéért és minden földi bűnért, rendben és tisztességgel eltemetik…

A városbeli nép azonban nagyobb kedvvel szemlélte a St. Germain-i vásárokat, mint az akasztott halottakat. Rémséges és borzasztó látnivaló itt is akadt éppen elég. Kuruzslók ajánlgatták csodaszereiket, bohócok pofozták egymást, dudások, furulyások serege zajongott, kígyóemberek facsarták ki tagjaikat, hogy akármelyik hóhér tanulhatott volna tőlük…

Közben ragyogó hintókban parókás, festett arcú, gyönyörű szép dámák takarták arcukat széles legyezőkkel, hogy csak a szemük csillogott különös, ravaszkás fénnyel a tömegre. És a tömegben pompás lovakon, színpompás bársony- és selyemruhákban nemesurak léptettek tova. Csupa szalag, csipke és tollbokréta volt az öltözékük. Még a térdükre is csipkeszalagot kötöttek.

Szerette Párizst a párizsi nép.

De benne talán legjobban Tabarint szerette. A legfőbb, a legnagyszerűbb látványosságot.

Pedig hát ekkor már csak az emléke élt Tabarinnek. Már nem állt a szegényes bódé a Place Dauphin sarkán, és eltűnt a kuruzsló Mondor is, Tabarin egyetlen szereplőtársa.

Helyette számtalan új bódé emelvényén, Párizs majd minden terén harsogták olcsó vicceiket az új tabarin-ek.

Tabarin bohóc emlékét kis utánzói növelték.

Tabarin, a bohóc…

– Emlékszel rá? – kérdezte Jean a kis Chapelle-t, amikor a Place Dauphin-re értek.

– Emlékszem, volt egy mókás nagy kalapja. Olyan volt benne, mint egy herceg. És az volt a legnagyobb mulatság, ha a fejébe csapta meg lekapta, meg ismét a fejébe csapta… Olyan volt, mint te, amikor az osztályba léptél, hihi!

Chapelle félreugrott, de Jean most már nem volt verekedős kedvében. Nevetett maga is, noha a szíve mélyén megmaradt valami keserű érzés.

– Buta vagy – mondta. – Tabarinnek nem is a kalapja volt mulatságos, hanem ő maga. Az volt a legmulatságosabb, hogy azzal az egyetlen kalappal minden tudott lenni. Király, herceg, koldus, asszony és férfi, szegény és gazdag, és mindig úgy, hogy halálra nevette magát az ember. Te még kicsi voltál, amikor én már kívülről tudtam minden tréfáját.

Chapelle elámult. Jean Poquelin pedig ott, séta közben hirtelen előadta neki az egyik tréfát:

– Figyelj csak! Az a Mondor kilépett a nép elé, és elkezdte agyba-főbe dicsérni a kenőcseit meg mindenféle orvosszereit. Tabarin pedig elősompolygott a függöny mögül, de úgy, hogy már azon mindenki nevetett. Nézett jobbra, nézett balra, a nagy megilletődéstől azt se tudta, hová lépjen, aztán a kalapját is hol levette, hol feltette, gyűrögette meg letette, és a tollakat rendezgette rajta. Egészen úgy viselkedett, mint egy vidéki, aki a nagy tisztelettől nem tudja, hová legyen. Aztán csak elszánta magát, és megkopogtatta Mondor vállát. Ha láttad volna, hogy huzakodtak, fintorogtak jó ideig. Végre Tabarin kinyögte: – „Mester – és reszketett a hangja –, mester, a minap azt mondta valaki, hogy száz tallért adna, ha félszemű lehetne. Hát miféle ember, aki ilyet mond?” Mire Mondor összeráncolta a homlokát, fejét csóválta, majd kijelentette: „Nem épeszű, fiam. Nem épeszű. Miként tudjuk, a látás az emberi test legfontosabb tulajdonsága. A teremtő ebbe a szervbe sűrített mindent, ami csodálatra méltó. Mert hát tekintsük csak azt a két idegszálat, amely az agyból a szembe vezet. A vastagabbik a mozgást szolgálja, a másik a látást közvetíti. Vizsgáljuk továbbá a szem közepének kristályát, a pókhálószerű hártyát, amely befedi…”

Jean észre sem vette, éppúgy kiáltozva, hadonászva mondotta Mondor és Tabarin szerepét, ahogy annak idején látta. Chapelle eltátotta a száját, úgy hallgatta – ám többen is megálltak, perc sem telt belé, egész kis csoportosulás hallgatta a jól ismert tréfát:

– „… aztán vizsgáljuk a recehártyát, az izmokat, amelyek a szemhéjat mozgatják, tekintsük hát a nagyszerű művészetet, amellyel a természet ezt a remekmívű szervet megalkotta, és kimondhatjuk az ítéletet: szerfölött ostoba ember, aki e fontos szervének elvesztését óhajtja.” Mire Tabarin egyszerre csak kihúzta magát, hátba vágta Mondort, és felkiáltott: „A vak ember szeretne félszemű lenni, te! Hát menj csak a vakok házába, találsz ott eleget, aki félszemű szeretne lenni, hogy lássa, amikor téged felakasztanak.”

Jean arra riadt, hogy tapsolnak körülötte. Tapsolnak, és lelkendezve kiabálnak:

– Jól van, fiú! Akárcsak Tabarint látnánk! Na, még egyet… De milyen jól adja!

Jean Poquelinnek vérvörösre gyúlt az arca. Ma már másodszor. Lehorgasztotta fejét, megragadta Chapelle karját.

– Gyere – suttogta, és futásnak eredt.

A St. Honoré utca sarkán állt meg. Olyan keserű és dühös volt a tekintete, hogy Chapelle komolyan megrémült tőle.

– Ne bánts, eressz el! – kiabálta.

– Nem bántalak, te nyavalyás! – füstölgött Jean. – De mára már elegem volt Tabarinből. Még szerencse, hogy a vén bohóc nem látott.

– Hol van az már! Úgy hallottam, meghalt.

– Csudát halt meg! Megtollasodott, komám, aztán kiköltözött Montreuilbe. Földet meg házat vásárolt, és úgy él, mint a szomszéd nemesurak. Megmutatta, hogy az ő bohóckodása többet hozott a konyhára, mint mások talpnyalása.

Chapelle a vállát vonogatta. Nem értette Jean szavait. Nem is érdekelte. Sajnálta, hogy elfutottak a sokadalomból.

– Apámnak van otthon egy könyve. Abban benne vannak Tabarin tréfái, de én még soha nem olvastam… Nem iszunk egyet?

– Nem – rázta a fejét Jean-Baptiste rosszkedvűen. – Én már hazaértem.

Idősebb Jean Poquelin udvari kárpitos és komornyik háza a St. Honoré utcában állt. Ez volt talán a legszebb, legnagyobb jómódról árulkodó polgárház az egész utcában. Friss festés, friss vakolás, csillogó ablakok hivalkodtak az utca felé – odabent pedig értékes bútorok, nehéz szőnyegek és persze a jómódnak sajátos jele: a keleti fűszerekkel, nehéz borokkal teli pohárszék igazolta, hogy a Beauvais-ból Párizsba származott kárpitosmester főúri megrendelői jól fizetnek.

Poquelin mester tehát megtalálta számítását. Igaz, szorgalmasan dolgozott, és valóban mestere volt a szakmájának – ámde jól is házasodott, és felesége hozományával gyarapíthatta vagyonát. Végül pedig feltette a koronát sokéves munkájára: egyik testvérétől átvette (jobban mondva: megvásárolta) az „udvari kárpitos és komornyik” hivatalát és rangját. Nem kis dolog volt ez. Ha eddig is szívesen jártak hozzá a főúri megrendelők, ezentúl szinte megrohanták a műhelyét. Hogyisne tették volna: Párizs városának leggazdagabb céhe a kárpitosoké volt. S e céh kiváltságai közé tartozott, hogy nyolc tagja felváltva jelen lehetett a király lefekvésénél, illetve reggeli felkelésénél. Feladatuk volt a felséges ágy megvetése és bevetése, a lepedők elsimítása és a hatalmas ágyfüggönyök rendben tartása. Természetesen az udvari kárpitosnak gondja volt még a királyi palota egyéb faliszőnyegeinek (kárpitjainak) és függönyeinek felügyeletére, ami nem is kicsi feladat, ha meggondoljuk, hogy a XVII. században még nem festették a szobák és termek falát, hanem színesen nyomott vagy színesen szőtt „kárpitokkal” fedték azokat. A cikornyás termek falait mintás és alakos kelmék borították: a kárpitszövés külön mesterség, sőt külön művészet abban az időben, hiszen a sokszínű és főleg a mitologikus jeleneteket ábrázoló szövetek elkészítése, felerősítése, továbbá a nagy baldachinos ágyak elkészítése és csak utolsósorban a súlyos ülőbútorok „kárpitozása” jó ízlést, nagy tudást kívánt.

Röviden: a kárpitosság egészen mást jelentett akkor, mint manapság. Nagyobb volt a súlya – különösen Poquelin mester esetében, aki ha jól fülelt, és nyitva tartotta a szemét, hát sok mindent megtudhatott a királyi udvar életéből. Amolyan bennfentesnek számított tehát, s ezért szíves örömest felkeresték azok a főúri léhűtők, pletykaszállítók, hírharangok, akiknek minden vágya volt, hogy meghallhassanak valamit a király közelében sündörgő ellenségeikről.

Jean Poquelin mester maga is büszke volt hivatalára.

– Nagy szó, nagy szó – mondogatta az első hónapokban. – Micsoda tömeg van ott, valahányszor a király felkel! És csupa-csupa előkelőség. A legmagasabb rangú főurak és dámák.

Járt ezzel a hivatallal tiszteletdíj is. Háromszáz livre évenként. Poquelin mester felesége – örök asszonyi szokás szerint – ennek mégiscsak jobban örült, mint a megtiszteltetésnek.

De hát nem sokáig örülhetett. A gyenge tüdejű, sápatag Marie Cressé 1632-ben, harmincnégy éves korában meghalt.

Négy gyereket hagyott megözvegyült férjére.

Köztük Jean-Baptiste-ot, akit apja már egészen kis korában munkára fogott, mert úgy tervezte, hogy gyermekei folytatják a mesterségét, és hogy „az udvari kárpitos” címet egyenesen Jean-Baptiste-ra hagyja majd.

A fiú azonban nem sok kedvet és talán nem is sok tehetséget mutatott a kárpitossághoz. Inkább a könyveket bújta, vagy a St. Germain-i mutatványosbódék körül őgyelgett, s ha tehette, bevetődött a közeli Burgundi Színház előadásaira.

– Mindig csak a komédiások! – mérgelődött az apja. – A nagyapád természetét örökölted. Az élt-halt a csepűrágókért, mutatványosokért, mindenféle istentelen léhűtőért.

Jean a vállát vonogatta. Amíg édesanyja élt, nagyapa sokszor belátogatott hozzájuk St. Ouen-ból, hogy „levegőzni vigye a gyerekeket,”, de rendszerint csak őt vitte magával, s a levegőzésből is annyi igaz, hogy valóban a szabad levegőn mentek a legközelebbi kocsmáig, ahol Cressé nagypapa felhajtott egy kancsó sört, és virágos kedvvel vezette tovább legidősebb unokáját a vásárosnegyed felé, ahol tömeg, bűz és por volt, de annyiféle látnivaló, ami vetekedett minden sétával és levegővel.

Azóta már sok év eltelt. A kis Jean-ból nagy kamasz lett, s már egyedül is odatalált a Burgundi Színház előadásaira.

– Inkább a munkán járna az eszed – zsémbeskedett tovább az apja. – Mindent utánad kell igazítani. Ha rossz mester lesz belőled, nem tehetlek a helyettesemmé az udvarnál. Márpedig az nem kis dolog, jól tudod. Nemcsak egyszerű mester, amolyan iparosember vagy, nem is csak módos polgár, hanem udvari ember, aki egy napon parolázhat is a főurakkal.

Jean hallgatott. A vállát vonogatta, mint minden kamasz, ha a szülői dorgálást szenvedi. Nem tiszteletlenségből tette, hanem mert zavarát igyekezett leküzdeni: bántotta a lelkiismeret, hiszen szorgalmas és kötelességtudó gyermek volt mindig, és még gondolatban sem ellenkezett az apjával.

– A márkiné azt mondta, jóravaló gyerek vagyok én – mentegetőzött. – Azt is mondta, hogy választékosan beszélek, akárcsak egy ügyvéd.

– Tudom, tudom – bólogatott Poquelin mester, és megsimogatta a fia fejét. Ez a fejsimogatás rendszerint a harag végét jelentette, s ráadásul valami keserű tépelődést jelzett.

„Jóravaló gyerek, az igaz – gondolta a kárpitos. – És eszes gyerek, az is biztos. A mesterséget becsülettel megtanulta, ha nincs is hozzá annyi talentuma, ahogy én szeretném. De hát hol van az megírva, hogy kárpitosnak a fia csak kárpitos legyen? S annak a fia megint csak kárpitos? A Poquelin család már ötödik nemzedéken át viszi ezt a mesterséget. Itt az ideje, hogy valamelyik Poquelin fiú mást válasszon. Úgy van, tanuljon hát a gyerek. Rambouillet márkiné okosan mondta: ügyvéd is lehetne…”

Poquelin mester kissé későn szánta el magát legidősebb fia taníttatására. Éppen ebben az időben javasolta a nagy Richelieu bíboros a tanintézetek csökkentését, mert már tűrhetetlennek tartotta a „mániát, amely arra ösztökéli a szegényebb sorsúakat, hogy gyermekeiket iskoláztassák, s ezzel elvonják őket a kereskedelemtől és a hadviseléstől”.

A kárpitos mégis így határozott. S meglehet, hogy amikor egyedül maradt, önmagára hunyorított a nagy belga tükörben:

„A bíboros öreg ember, okos ember. Tudja ő nagyon jól, hogy mitől fél. A magunkfajta polgároktól félti a hatalmát. Hát csak féltse! Ami neki rossz, az nekünk csak jó lehet. És én sem akarok kimaradni belőle.”

Ám ha nem is fogalmazta meg magának így az elhatározását, mégiscsak ilyesfajta szándék késztette, hogy Jean-t beírassa a Clermont-kollégium diákjai közé.

És talán nagyszerű álmokat szőtt máris, mivé lesz majd a fia, ha iskoláit elvégezvén, mint jónevű orvos, ügyvéd, vagy ki tudja, talán mint hadseregszállító teheti szolgálatait a királynál.

Jean pedig, alighogy elvált új barátjától, a kis Chapelle-től, futva igyekezett haza. Most ismét feltört belőle az egész nap minden keserűsége.

Milyen boldog volt még reggel, hogy a jezsuiták kollégiumába járhat, ó, milyen boldog is volt!

Berontott az üzletajtón, átfutott a csodaszép bútorokkal, faliszőnyegekkel, hatalmas ágyakkal zsúfolt raktáron, hogy végül a műhelyben megpillantva apját, sírós hangon felkiáltson:

– Kinevettek!…

Poquelin mester felkapta a fejét. Körülpillantott a félhomályos, nagy műhelyen. A segédeit kereste ösztönös, szégyenkező riadalommal a tekintetében. Ám azok úgy tettek, mint akik se látnak, se hallanak, a műhely sarkában álló nagy szövőszéken bajlódtak a színes láncfonalakkal. Szusszanásuk sem hallatszott a nagy igyekezettől, jóllehet bizonyára megütötte a fülüket a Poquelin fiú kiáltása.

A mester vállon ragadta fiát, és szótlanul vonszolta ki az ajtón. Aztán szinte futva siettek fel az emeleti szobákba. Ott idősebb Jean Poquelin belevetette magát egy nagy karosszékbe, hosszan nézett a fiára, vizsgálódó, különös tekintettel, és csak nagy sokára szólalt meg – amikor már képes volt leküzdeni hangja remegését:

– Miket beszélsz?

– Kinevettek, apám. Alighogy beléptem, máris kinevettek.

– Miért? Te is polgár fia vagy s ők is azok. A legtöbb. Vagy ostobán viselkedtél? Hangoskodtál? Megmondtam neked százszor, hogy a szerény, csendes modor a legjobb ajánlólevél. És ki az, aki nevetett? Talán az ostoba Bonacieux fia, mi? Ej, ha elkapom, felpofozom.

– Nemcsak ő nevetett.

– Hanem? Talán bizony az a nyavalyás Coquenard fiú. Akinek a nagyanyja még halat árult a Szajna-parton. Tudom, csak az lehetett. Hiszen még totyogni is alig tudtatok, máris összevesztetek. Az a pimasz kölyke mindig csúfolt, amiért elharapod a szavak felét!

– Nem, apám, ő nem is a Clermont-kollégium diákja.

– Akkor hát ki nevetett? És te hagytad? Ó, te mamlasz!

– Conti herceg is nevetett. Ő kezdte a nevetést, apám.

Conti herceg. A nyegle, ellenszenves képű kis kölyök. Éppen a múlt héten szállítottak egy egész szobára való falikárpitot a hercegi kastélyba. A kis Conti herceg ott lábatlankodott körülöttük, és a legszebb faliszőnyegre is volt valami ostoba, fanyalgó megjegyzése, amit Poquelin mester is, a segédei is udvarias, elnéző mosollyal vettek tudomásul.

Jean az apját nézte. Próbálta kitalálni a gondolatait.

Ó, hát könnyű volt kitalálni azokat a gondolatokat! Jean előre tudta már, mi lesz az első szó, amit majd apja e hosszú, fájdalmas szünet után kimond:

– Ne törődj vele, fiam. Na, jól van, majd megunják. Ne törődj vele. Tanulj.

Már nem volt kíváncsi sem arra, ki nevetett még a fián, sem arra, vajon megtorolta-e Jean a sérelmet. Felállt, az ablakhoz lépett. Sokáig nézte a zajos utcát, majd elrévedezett a tekintete a szemközti háztetők között idesötétlő Notre-Dame székesegyházig.

– Majd megunják – motyogta.

A fiú az ajkát biggyesztette. Keserűen sóhajtotta:

– Nem fogják megunni sose. Nagy szamár vagyok közöttük…

Az apja szikrázó szemmel fordult meg. De nem a harag szikrái voltak azok.

– Ide hallgass, te gyerek! Ne törődj semmivel és senkivel, ha tudod, hogy jó úton jársz. Megboldogult édesanyádat gazdagabb kérőnek szánták, mint én voltam. Ha a nagyapád nem olyan sörissza, hányaveti ember, tán sose adják hozzám. Na, látod, pedig gúnyolódtak rajtam itt az utcában is. És most már udvari kárpitos vagyok. Tekintélyes polgár. Te pedig a helyettesem. Ne feledd. Udvari ember vagy, bármikor tárva-nyitva előtted a Louvre kapuja. Ne feledd!

– De…

– Mi az, hogy de! Ha nevetnek rajtad, nevessenek! Te csak tanulj. Emlékszel még Tabarinre?

– Emlékszem – suttogta Jean, és hirtelen elcsuklott a hangja. Ma már harmadszor találkozik ezzel a névvel.

– Tabarinen egész életében nevettek. Nevetett rajta egész Párizs. Egész Franciaország. Hát aztán! Azzal kereste a kenyerét, hogy nevetnek rajta. Gazdag ember lett, házat, földet vett és otthagyta a vásári dobogót. Ma azok a nemesurak a szomszédai, akik valamikor nevették… Ott él közöttük. A pénznek becsülete van, fiam.

Apa és fia átölelték egymást. Volt ebben az ölelésben bátorítás és fogadalom is. Hát igen, csak fel a fejjel! És tanulni kell, akármilyen későn kezdje az ember.

Sokáig hallgattak, csak a gondolataik társalogtak a félhomályos csöndben.

Egyszerre csak nyílt az ajtó, szoknya suhogása hallatszott. Catherine asszony, Poquelin mester második felesége lépett a szobába.

– Tabarin nevét hallottam – mondta, és riadt szemmel nézett a mostohafiára. – Mi hírt hoztál róla?

Meglepetten néztek rá.

– Tabarinről? Miért?

– Hát kegyelmed nem is tudja? – Catherine az urához fordult. – Tabarin meghalt. Azt mondják, tegnap este agyonlőtték montreuil-i háza előtt. A szomszédai tették volna… Nem tűrték, hogy komédiás telepedjen közéjük.

A nagy háború már tizennyolcadik esztendeje tartott.

Egész Európa sebesülten jajgatott. Letarolt földek, lerombolt városok, kiirtott falvak, felégetett házak és tönkretett családok jelezték mindenfelé a hadak útját. Vad zsoldosok kegyetlenkedtek a védtelen néppel. Vad erőszak harsogta durva nótáit mindenfelé.

Tizennyolcadik éve meg-megújult az elkeseredett küzdelem. Németország, Dánia, Csehország, Svédország, Erdély harcolt egymással. És belekeveredett Franciaország is.

Miért, miért? Ó, igen: magasztos hitbeli önérzet szólította fegyverbe a népeket. Az ellenreformáció indította a háborúkat, és a protestánsok védekeztek. Vagy talán éppen az utóbbiak kezdték a háborúságot, és az előbbiek éltek a visszacsapással? Milyen egyszerű is volna két skatulyába, fehérbe és feketébe osztályozni a világ dolgait.

Az Unió és a Liga háborújaként kezdődött a küzdelem Németországban. Az Unió volt a protestáns fejedelmek szövetsége, a Liga a katolikusoké. Már a kezdet kezdetén az Unióhoz pártolt IV. Henrik francia király, akinek Párizs ugyan megért egy misét[3], a szíve azonban inkább hugenotta hitsorsosaihoz húzott. S a viaskodás talán tüstént elkezdődött volna, ha egy fanatikus barát meg nem öli IV. Henriket. Így aztán a casus belli[4] még váratott magára kerek nyolc esztendeig, amikor is Csehországban a zaklatások és elnyomás ellen tiltakozó protestánsok a prágai Hradzsin ablakából egyszerűen kihajították a katolikus császári helytartókat. A zendülés hetek alatt háborúvá fejlődött, amely nem szűnt meg sem az első győzelmek, sem az első vereségek után. Új szövetségesek kapcsolódtak bele mindkét részről, és a hit védelme ürügyén iszonyú vérengzések folytak. Persze voltak e háborúban hősies és látványos csaták is. Feltűntek olyan nevek, mint Wallenstein, a nagyravágyó, tehetséges, ám életét igen csúnyán végző császári hadvezér, és olyan király is, mint a svéd Gusztáv Adolf, aki maga vezette seregét, s aki életét adta egy véres győzelemért.

De hát hosszúra nyúlna a felsorolás, ha minden csatát, minden pártütést, minden tárgyalást és szerződést felsorolnánk itt.

Annak idején IV. Henrik francia király „megtérése” Franciaország belső hitvitáira és harminc esztendeig tartó belső háborúira tett pontot. Ez a háború, amely történetünk idejében zajlott – immár tizennyolc esztendeje –, ismét francia vért kívánt. Richelieu bíboros mintha elfelejtette volna, hogy a katolikus Franciaországnak a katolikus Habsburg Ferdinánd császár mellett volna a helye… A protestáns svédek segítségére sietett Richelieu, mint ahogy Habsburg Ferdinánd táborában megtalálhatjuk a szász és brandenburgi választófejedelmeket, jóllehet azok protestánsok voltak.

„Hitükért” csak a parasztok meg a polgárok véreztek.

Az a háború, amely ekkor már tizennyolcadik esztendeje folyt – még sokáig fog tartani.

A történelem majd ezt a háborút nevezi „harmincéves háborúnak”.

Ennyi háborúság közepette csoda-e: ott is durvaság és erőszak lesz az úr, ahol talán egy időre elhallgatnak a fegyverek? Messze a csataterektől, a királyi udvarok folyosóin is „tábori” hang uralkodik. Hercegek és grófok dicsekednek – nem csatáikkal, hanem közönséges gyilkosságaikkal.

A csizmák csattogása közben azonban felismerhető kicsiny cipők kopogása is. Akadnak széplelkek, akiket sért a királyi udvar és a világ durva erkölcse. Visszavonulnak kastélyaik függönyös, kárpitozott termeibe, és a nagy kandallók melegénél, a csillárok vakító fényében költészetről, művészetekről társalognak.

Finoman, csak finoman. Finoman viselkedni, finoman beszélgetni, légies könnyű verseket írni, bonyolult szenvelgő gondolatokkal játszani – nincs ennél magasztosabb, nemesebb visszavonultság.

Annak, aki megteheti.

Így vonult vissza az udvari élet forgatagos, bűnös zajától Párizsban Rambouillet márkiné is, akinek szalonjában minden kedden – ám gyakran a hét más napjain is – összejöttek a francia szellem és a nemesi társaság kiválóságai, hogy a Richelieu által alapítandó Akadémiáról, a tervbe vett szótárról, aztán filozófiáról és persze egymás költeményeiről beszélgessenek fennkölt modorban.

– Ah, Madame, kegyednek tökéletesen biztos az ítélete. Horatius utolérhetetlen, ám…

– Ah, Madame, az elmerajzolat, mit volt kegyes elénk bocsátani, valóban mirábilis, grandiózus, ccc…

– Mademoiselle, oly bajlélek volnék, ha nem bizakodhatnám, hogy őfelsége szíve megesik ennyi könnyüröm felett…

– Kedves márki, halljuk a költeményt, halljuk, halljuk…

– Parányi versezet. Hm, nem tudom, hogy a nyelvem elég tiszta-e és könnyed, és a szóösszerakás, ahogy kiszíneztem…

– Talán egy kis belső fürdő segít, kedves márki.

A „belső fürdő” pedig nem más, mint – egy pohár víz. Mert mindennek és mindenkinek megvan e szalonban, Rambouillet márkiné szalonjában a neve. A „más” neve. Egy csinált, finomkodó világ papírízű, furcsa neve.

A lábak – kedves szenvedők.

A tükör – a természet majma.

Párizs – Athén (mivelhogy nagy divatja van a klasszikus műveltségnek).

A hegedű – a lelkek lába… és így tovább, a végkimerülésig, mert ember legyen a talpán, aki e furcsa tolvajnyelv labirintusában kiismeri magát.

Akik játszották – tudták a játék szabályait. Ámbár nem is játék volt ez. Nagyon komolyan vették. Aki elfelejtette az álneveket, aki nem tudott (akár jó, akár rossz) verset írni, aki nem tudott irodalmi jártasságával feltűnni, vagy új meg újabb pletykákat szállítani a királyi udvar életéből, ebben a társaságban aligha állta meg a helyét.

Rambouillet márkiné káprázatosan fényűző, brokátkelmékkel függönyös és görög regék alakjait mintázó kárpitokkal díszes ágyán ülve, festői pózban várta vendégeit. Ott lebzseltek körülötte a nyegle széplélek grófok és hercegek. Ott szenvelgett mellette Scudéry kisasszony is, akit majd úgy tart számon a késői kor, mint végeláthatatlan, unalmas regények íróját.

A szellemi „ömledezés” azonban csak addig tart, amíg a lakáj, a cseléd vagy akár egy külső valaki – például Poquelin kárpitosmester – meg nem jelenik. A márkiné tudja, hogy az alantasabb osztályok gyermeke nem érzékeny a szép stílus iránt.

– Na, kedves mester, mit hozott? Az ám, a fiát régen láttuk. Nemde, drágám, azt a kedves gyermeket? – A márkiné Scudéry kisasszonyhoz fordult, és beszéd közben parányira húzva össze a száját, finomkodva, de szóvirág nélkül folytatta: – Büszke lehet a fiára, kedves mester.

Poquelin mester pedig bólintott, helyeselt, és lelkendezve mesélte odahaza, hogy megdicsérték, amiért fiát beíratta a jezsuiták kollégiumába.

– Lásd, fiam, a márkiné művelt és finom asszony. Lesz idő, amikor majd támogatni fog téged.

Jean-Baptiste pedig, a jó gyermek, nemcsak tanult, hanem tovább dolgozott is. Most már ő is ott lehetett a király felkeléseinél. Mint apjának bejegyzett helyettese…

S bizonyára többször megfordult a márkiné szalonjában is. Nem mint leendő ügyvéd, nem is mint diák, hanem még mindig csupán mint kárpitossegéd.

– Hogy ízlik a tanulás’? – kérdezte leereszkedő mosollyal Scudéry kisasszony.

– A páter megdicsért, mert minden társamnál jobban ismerem Euripidészt, Plautust, Horatiust és az ókor többi nagy szerzőjét.

A kövérkés Scudéry kisasszony mosolygott. Valami különös bizonytalanságot érzett a fiú hangján. S mert nem tudta, hogy a szemérmes, túlzó tisztelet forrasztotta Jean-Baptiste ajkára a szót, így gondolkozott: „Vajon ha most azt kérném, idézzen is néhány sort az említett szerzőktől…, vajon tudna-e? Ó, a bamba szemű, nagyra nőtt kamasz! Mánia csak ezek között a tanulás. Pusztán csak mánia…”

– Jól van, kicsi Poquelin – mondta, elhúzva a szót, kedveskedő mosollyal az irodalmárkisasszony, és egy hirtelen elhatározással gyengéden megveregette Jean arcát.

Az elpirult, és olyan nagyon boldog volt a dicsérettől, hogy feledett mindent: a kinevetést, a beszédhibát és magát Tabarint is.

Egész Párizs örömmámorban úszott.

A királynőnek fia született. XIV. Lajos.

1638-at írtak a naptárak.

Ebben az évben egy másik keresztelőt is tartottak Párizsban. Nem olyan fényeset, sőt egyáltalán nem feltűnőt. Apa is, anya is, mintha szégyellték volna gyermeküket. Csöndes alkonyatban siettek az asszonyok a letakart csecsemővel az oltár elé. Este volt már, amikor hazavitték.

– Armande, Armande, kicsikém – suttogta az anya. Aztán keskenyre szorította szép száját, és sokáig nem szólt. Ki tudja, mi dúlhatott a lelkében’?

A csecsemő azonban felsírt, enni akart. Kis kezével hadonászott, és vörösre gyúlt a képe az ártatlan haragtól. Mintha fenyegetné az anyját. Mintha vádolná, amiért ilyen bizonytalan világra hozta. Mit tudja az ilyen parányi jószág, hogy anyjának most borongós, csöndes gondolatok járnak a fejében. Egyedül érzi magát, oly egyedül, mint még soha.

– Madeleine, kislányom, hát csak nem sírsz?

Kedveskedő, mégis ellenszenves hang hallatszott. Béjart mama (immár nagymama) nyitott be az ajtón.

– Ejnye, kicsim, úgy viselkedsz, mintha nem volnál ünnepelt színésznő, mintha nem volnál országos szépség és minthogyha nem hercegek, grófok, márkik volnának a barátaink!

– Mit érek velük, anyám? – Madeleine a csecsemőre mutatott: – Ez a szegény kis jószág nem kérdezi majd, hogy kik a barátaink. Csak annyit tud meg, hogy apja Modena gróf, anyja Madeleine Béjart színésznő, akik azonban nem házasok, s ezért nem őket, hanem ezt a pirinyó babát, a kis Armande-ot ítéli el majd a világ. Hát micsoda keresztelő az, amelyen a keresztapaságot az apa hétéves kisfia vállalja, s a keresztanya nem más, mint a nagymama?

Béjart asszony élesen felnevetett. Csak legyintett a lánya szavaira, és a fejét csóválta. Ostoba ez a lány, ó, hát minden nő ilyen ostoba! Egy derék, papi áldással hozzákötött férj nélkül el sem tudja képzelni az életet.

– Mit adod itt a szentet! – A nagymama hangja most már türelmetlenebb lett. – Most egyszeriben bánod minden bűnödet. Bőgsz, mint valami cselédlány. Hogy aztán vörös legyen az arcod, a szemed karikás, és ráncos a bőröd. Nemcsak anya vagy, hanem színésznő is. Te! A szépséged ha odavész, odalesznek a barátaink is. Odalesz a színház, csak ez a vakarcs marad, és akkor igazán sírhatsz.

Az ilyen szavakra mi lehet a felelet? Ha eddig csendesen hullottak Madeleine könnyei, most kitört belőle a hangos zokogás.

Az anyja pedig dühösen faképnél hagyta. Ment, hogy panaszkodjék a családnak, milyen ostoba Madeleine. Siránkozik, mert törvénytelen gyermeke született, holott jól tudhatná, nem szégyen az ilyesmi, mármint királyok, hercegek, minden rendű és rangú főurak között, és ráadásul a színészek között is – egészen a polgárságig.

Mintha az erény és az erkölcs csak a polgárokra és a parasztokra volna kötelező.

A Béjart testvérek igazat adtak anyjuknak. A fiúk nevettek. Geneviéve pedig beosont Madeleine szobájába, hogy vigasztalja.

Duruzsolt a fülébe órákon keresztül, hogy ő Párizs legnagyobb színésznője. Hogy sem Modena gróf, sem a család többi főrangú barátja nem hagyja magukra őket. Gondolja meg, nem valami ágrólszakadt fehérnép ő maga sem: hát van 10 000 franc-ja, van egy kis háza (igaz, nagyon kicsi ház, és nagyon sok a teher rajta), de mégis csak a sajátja. Éppen a Marais Színház mellett.

– Monsieur Rotrou a te ajánlóverseddel adta ki a tragédiáját.

Madeleine azonban mintha oda sem figyelt volna. Csak nézte a csecsemőt félrehajtott fejjel.

Hirtelen megszólalt:

– Nem szeret engem senki.

A lelke mélyén azonban tudta ő maga is, hogy nem így van. De hát már csak ilyen az ember. Elképzel magának földöntúli, életentúli erőket, jók és rosszak táborára osztja őket, az egyiktől fél, a másikhoz menekül. Ha vannak angyalok és szentek, vannak bizony ördögök és boszorkányok is. Vannak irigy, rossz lelkek, akik szemmel verik a gyermeket, ha felcicomázva, szépen fésülve látják. Ezért hát óvni kell az irigy szemektől a kicsit. Mint ahogy óvni kell a szerencsét, a nap minden percét. Elég egy fordítva felhúzott ing, hogy aznapra megvédjen a rossztól. Elég, ha az ellenkezőjét értjük, tesszük, mondjuk, mint amire jelek vannak.

Ezért mondta talán Madeleine Béjart is, hogy „nem szeret engem senki”.

Tudta, hogy szeretik. Van, aki igazán szereti.

– Ugyan, gyerek az még – mondta ismét fennhangon, s ez valóság volt, nem babonaság.

Chapelle maga is törvénytelen gyermek volt. Lhuillier tanácsos fia, akit azonban apja egyáltalán nem szégyellt, sőt pár esztendővel később törvényes gyermekévé fogadott. Mindenesetre gondoskodott taníttatásáról, elhalmozta minden földi jóval, egyszóval mindent megtett, hogy fiából művelt ember váljék.

A kollégiumi tanulmányokon kívül időnként „pót”-oktatásban is részesült a gyerek. Az apának jó barátja, Gassendi abbé, a neves filozófus, későbbi párizsi tanár tartott neki előadásokat. S nemcsak neki, hanem néhány jó barátjának is.

– Jean, gyere fel hozzánk. Jöhetsz te is, Bernier, és te is, te vén hadfi.

A vén hadfi pedig nem volt más, mint a huszonhárom éves Cyrano de Bergerac, egy háborút járt, híres párbajhős, örökké mérges s mégis örökké álmodozó, igaz lelkű legény.

Felmentek mind a hárman Lhuillier tanácsos házába, hogy megkönnyítsék Chapelle-nek a tanulás unalmát. Gassendi abbé szívesen fogadta őket, mert szerette, ha többen is hallgatják, s főképpen ha figyelemmel hallgatják. Márpedig ez a kis társaság nagy figyelemmel és érdeklődéssel hallgatta előadásait Arisztotelészről, Epikuroszról és az ókor más nagy szellemeiről, mígnem Gassendi a nagy kortársnak és a nagy ellenfélnek, Descartes tanításaira tért át.

Jean Poquelin az ablak mellett ült, kissé távolabb a többiektől, és különös, messzire néző tekintettel figyelt az abbé szavaira. Amióta az az első, dicstelen bemutatkozás megtörtént a Clermont-kollégiumban, igen-igen jó barátságba keveredett Chapelle-lel, aki egykettőre kinőtt abból a korból, hogy „a kis Chapelle”-nek lehessen nevezni, és jócskán utolérte idősebb barátját.

Nem volt azután semmi baj az iskolában. Akik megpróbálták gúnyolni, kinevetni, alaposan megkapták a magukét. Rájöttek arra, vihogjon csak egymagában Conti herceg aranyozott kalitkája mögül. Ha utánozzák, bizony ők kapják a nyakukba a kárpitos tenyerét.

Persze azért mégis sokszor gúnyolták, még többször kinevették – de csak óvatosan, a háta mögött. Hibás beszédjét utánozták, s olykor-olykor, ha társaságban esetlenül, zavartan viselkedett, megmosolyogták.

Chapelle társaságában azonban mindig felszabadultnak érezte magát. Még itt, Lhuillier tanácsos házában sem fogta el az a csöndes félszegség, amelyet talán ő maga szégyellt legjobban. Igaz, szótlan maradt továbbra is, de bátran tekingetett széjjel a nagy tükrös falakon, szakértő szemmel megbecsülte a falikárpitokat, könnyedén keresztbe tette lábát, és vett a tubákosszelencéből, amit Chapelle tartott eléje.

A többiek a színházról vitatkoztak. Az arisztotelészi hármas egységről[5] beszéltek, amelynek maga Richelieu bíboros is híve, s amelyet Párizs ünnepelt színműírója, Corneille nem tartott be következetesen.