Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

A borító
Tettamanti Ádám
Stories on blue background (Történetek kék háttéren)
című festményének felhasználásával készült

© Gorondy-Novák Márton, 2025
© Napkút Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6968 27 2

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

A hidegember

Szilágyi Béla kőművessegéd sosem fázott. Huszonöt éves elmúlt már, mire fény derült különös képességére. Mikor az építkezésen a többiek csak pálinkával és dupla pulóverrel bírták ki a mínuszokat, ő rövidnadrágban és pólóban rakta a téglát. Még csak ki sem pirult. Egy idő után főnöke, az építésvezető is felfigyelt Szilágyira. Január közepén megdőlt az országos hidegrekord. Senki sem dolgozott, a munkások visszahúzódtak az ideiglenesen felhúzott fabódéba. Kint esztelen tombolt a tél, még a galambok is megfagytak a téren. Szilágyi azonban rendületlenül talicskázott, ingujjra vetkőzve. Az építésvezető hitetlenkedve nézte a bódé ablakából, majd erőt vett magán, kimerészkedett a hidegbe, és odakiáltott neki.

–Mi van magával? Nem fázik?

–Nem én! – kiáltotta vidáman Szilágyi, és letette a talicskát. – Cseppet sem.

Az építésvezető gyanakvó ember lévén, nem bízott meg embereiben, megint valami fondorlatot sejtett. Más sem hiányzott neki, mint egy munkaegészségügyi vizsgálat, orvoshoz küldte hát Szilágyit.

Az orvosok különböző vizsgálatoknak vetették alá, de nem akartak hinni a szemüknek. Kézről kézre adták a leleteket, már arra gyanakodtak, hogy a műszerek mondtak csődöt. De nem, Szilágyi egyáltalán nem érezte a hideget.

–Hypoesthesia – mondták neki. Bizonyos ingerekre, mint például a hideg, teljességgel érzéketlen. Nagyon ritka tünetegyüttes, a hazai orvoslás történetében gyakorlatilag példa nélküli. Alapvetően ártalmatlan, mindenesetre légzésgyakorlatok rendszeres végzése javallott.

A váróteremben véletlenül egy középkorú férfi is hallotta a különös diagnózist. A helyi lapnak dolgozott, felajánlotta, hogy szívesen készítene egy riportot a ritka betegségről és boldog tulajdonosáról, Szilágyiról. A cikk meg is jelent a lapban, Riport a hidegemberről címmel. Az írás óriási érdeklődést váltott ki, még az újságból is utánnyomást kellett rendelni.

Ettől kezdve a hidegembert felismerték az utcán. A járókelők csodálták őt, amint a februári hidegben legszebb rövidnadrágjában átsétált a főtéren, direkt annak kellős közepén. Ilyenkor a nagykabátos emberek megállították egy-egy közös fotóra. „Ezt még a Szilágyi sem bírná”, mondták gyakran, ha az időjárást akarták minősíteni, vagy az anyák szóltak így szánkózáskor a fiuknak: „Eriggy, vegyél fel egy sálat! Nem vagy te Szilágyi!”

Egyszer a helyi tévé műsort készített róla, főleg persze a hypoesthesiáról. Egy fiatal riporternő beszélgetett vele a kisváros főterén.

–És tényleg nem fázik? – kérdezte a sapkás nő dideregve. – Egyáltalán nem?

–Egyáltalán nem – mondta Szilágyi, és fejét kissé megemelve, büszkén nézett a kamerába.

A műsor hatására egymást érték a meghívások. Szilágyi nem győzött eleget tenni nekik, minden hétvégére jutott szereplés. Országszerte járta a művelődési házakat és a falunapokat. Hol jegesvödörbe dugták a fejét, hol jeget kentek szét a testén, hol pedig vizes lavórban kellett eltöltenie hosszú órákat.

A hidegember híre Budapestre is eljutott. Az ország legnagyobb tévécsatornája kereste fel, hogy adja a nevét A nagy jegelés című egész estés show-hoz. Szilágyi rövid tépelődés után kötélnek állt.

A műsort egy hatalmas stúdióban forgatták, több ezer néző előtt. Kezdetnek egy vödör jeges vizet öntöttek Szilágyi fejére, de ezt a műsorszámot a művelődési házakból már jól ismerte. A műsorvezető drámai hangon, suttogva kérdezte meg tőle, vajon nem fázik-e, Szilágyi pedig kelletlenül válaszolt.

–Nem.

–Ez hihetetlen! – ordított bele a mikrofonba hisztérikusan a műsorvezető. A közönség éljenzett.

A műsor csúcspontja a hidegkamra volt. Szilágyinak egy mínusz negyven fokra lehűtött hűtőházban kellett kibírnia fél órát. Mikor kinyitotta az ajtót, és belépett, a zene elnémult. Fél óra múlva kinyílt az ajtó, és Szilágyi jelent meg a küszöbön, ruhája recsegett-ropogott a jégtől. A hangszórókból dobpergés szólt.

–Nem fázik? – kérdezte izgatottan a műsorvezető.

–De igen. Egy kicsit fázom – mondta a hidegember, és most valóban didergett kissé.

A jutalom

Hét óra tizenhárom perckor lép be a kapun. Néhány határozott lépés, és már a beléptetőkapunál áll. Fejét enyhén megdöntve, üdítő frissességgel csippant a nyakában lógó szolgálati igazolvánnyal. Bő két órával a törzsidő kezdete előtt. A portás jobb kezével a homlokát megtámasztva békésen alszik, most mégis felriad a hangra, ahogy nehézkesen elmozdulnak a beléptető üvegtáblái.

–Jó reggelt, osztályvezető úr. Üdvözlöm!

–Szervusz, Imre! – szól oda félvállról.

A minisztérium épülete ilyenkor még üres, egy lélek sincs. Nem nyitogatják az ajtókat, nem berregnek a kávégépek, a kollégák sem igyekeznek a napindító értekezletekre. Lépteinek visszhangja tompán kúszik a folyosón, ahogy a nehéz márványlapokon siet az irodája felé. A negyedik emelet. Szebb napokon a nap hét ágra süt idebent, a kilátás párját ritkítja, mindjárt a Parlament látszik az irodája ablakából. A fontos dolgok itt dőlnek el. Végre a szobájához ér. Ahogy a kulcsot elfordítja, még vet egy pillantást a névtáblára, ezt sosem mulasztja el: dr. Kiss András osztályvezető. Projektkoordinációs előkészítő osztály. Hm. Ilyen fiatalon. Mindössze hat évvel azután, hogy először belépett a minisztérium kapuján, máris a köztisztviselői bértábla felső harmadában. Az élet mégis szép, állapítja meg magában Kiss, ahogy fekete szövetkabátját az akasztóra helyezi. Füttyenteni támad kedve, de ezt gyorsan elveti, ki tudja, Diácska talán már bent ül, előfordul, hogy korán érkezik.

A mai nap ünnepnap. „A mai nap kiemelt jelentőséggel bír”, ahogy Kiss fogalmazott pár napja otthon, amikor felesége a minisztériumi dolgokról kérdezgette. Az éves jutalomosztás. Nem a pénz miatt persze, bár nyilván jó, ha van, de a szakmai megbecsülés. Az első jutalomosztás osztályvezetői kinevezése óta. Most kiderül, ki az, akinek jól fut a szekér, és ki az, akinek meszeltek. Ilyen magasságokban már nem babra megy a játék, egyik nap még kedvenc az ember, simogatják-szeretgetik, másnap meg kiteszik a szűrét, akár egy rossz helyen elejtett megjegyzés miatt is.

–A lojalitás nálunk a belépő – szokta mondani Gerécs Andor főosztályvezető úr, és közben szigorúan felemeli a mutatóujját. És milyen igaza van, bólint magában Kiss, milyen igaza van. Kiss jól tudja ezt, mikor nyolc körül hazafelé robog a metrón, az államügyek felelősségétől terhelten, titkok tudójaként. Elvégre a minisztérium épületeiben – nemcsak ebben, de mind a négyben – végrehajtandó fejlesztéseket, beruházásokat tartalmazó Excel-táblák felett diszponál. Elég egy rossz szó, egy meggondolatlan félmondat a kukatároló felújításáról vagy a harmadik emeleti mosdókról, és annyi volt a karriernek.

Kiss osztályvezetőként három beosztottal rendelkezik. Dia, a titkársági asszisztens, az osztály lelke. Kiss igazán megkedvelte, bár igaz, az utóbbi időben Dia az ázsiai konyhát kedvelte meg, de oly mértékben, hogy a szoba és az előtér is bűzölög belé. Réka, a problémamegoldó. Kifejezetten értelmes lány, állapítja meg magában Kiss minden alkalommal, ha egy számára megoldhatatlannak tűnő táblázatkezelési anomáliát Réka néhány kattintással elintéz. Nem egy rocket science, mondja ilyenkor Réka, és kacérkodva ránevet Kissre. És itt van Endre. Endi. Hogy mit csinál, rejtély. Kiss persze szívesen látja, mert úgy tudja, baráti kapcsolatot ápol a főosztályvezető úr feleségének unokatestvérével.

Kissnek ma is sűrű napja van, teljesen be van táblázva. „Meghalni sincs időm, kávét is csak intravénásan kérek”, szokta mondani. Réka tegnapelőtt írt egy feljegyzést, azt még feltétlenül át kell néznie kilencig, amikor is osztályvezetői értekezlet lesz, ahol átadják a jutalmakat. Nem készpénzben osztják persze, csak a számfejtéseket tartalmazó borítékokat adják oda, ténylegesen majd utalni fogják. Tehát a feljegyzés. Réka iratokat emelt át egy két évvel ezelőtti aktából egy jelenleg is futó ügybe. Kiss hatalomra kerülése óta erről is feljegyzést készítenek, el ne kallódjon az információ, nehogy még valaki egyszer majd számonkérje. Réka ritkán hibázik, ez a feljegyzés is hibátlannak tűnik, a sorközbeállítás másfeles, ahogy Kiss szereti. Az ügyintéző neve is jobbra zárt, de még a kiadmányozó vezető – hm, maga Kiss – aláírása is a tökéletes helyen. A felsorolás klasszikus francia bekezdésekben, a cím félkövér, ahogy kell. Kiss most enyhén izzadni kezd, elfutja a rettegés, hogy a végén még tisztán, korrektúra nélkül kell visszaadnia. De hopp-hopp! A felsorolt iratok mögé Réka elmulasztott pontosvesszőt tenni. „Így, ebben a formában ez biztos nem adható ki”, ráncolja a homlokát Kiss. A korrektúrafunkciót használva Kiss akkurátusan, minden sor végére beilleszti a pontosvesszőt, ez tehát összesen hat módosítás. Kellemes nyugalom lesz úrrá rajta, amikor végigfuttatja szemét a pirosra színezett Word-dokumentumon. Egy szövegbuborékot is elhelyez: „Erre figyeljünk oda!” Majd odaírja még: „nota bene”. Kiss szeret latinul fogalmazni, néhány mondatra emlékszik az egyetemről, azokon úszik. Miután leírta, elgondolkodva kinéz a Parlament felé, majd egy szmájlit biggyeszt a mondat végére.

De hogy repül az idő, már háromnegyed kilenc. Kiss most veszi csak észre, hogy még mindig az utcai (friday casual) cipő van rajta, így pedig nem mehet az értekezletre. Szekrényéből gyorsan előveszi az alkalomhoz illő, bőrtalpú cipőjét, az utcait pedig a helyére teszi. Az asztalról felkapja jegyzetfüzetét, és a hóna alá csapja. Bár jutalomosztás lesz, ki tudja, hátha mondanak olyasmit, amit érdemes leírni, netán ejtenek néhány szót az új szelekről, fontos változásokról. A jegyzetfüzet emellett az ügybuzgalom jele is. „Ha nincs eszed, legyen noteszed!”, idézi magában Kiss a főosztályvezető urat, és halványan elmosolyodik a kedves rigmuson.

A megbeszélésen Gerécs főosztályvezető úr rögtön a tárgyra tér. Idén jó évet zártunk, és úgy hiszi, ezt nemcsak a minisztérium, de az egész ország nevében elmondhatja. Szavait szapora bólogatás kíséri a többiek részéről. A kollégák mindannyian keményen dolgoztak, így a kormány túláradó, mégis észszerű kereteken belül tartott nagylelkűségének hála, a minisztériumban magasabb összegű jutalmakat oszthattak, mint az elmúlt években, természetesen a kollégák szorgalma és munkabírása alapján súlyozottan. Gerécs körbejár a tárgyalóban, és mindenkinek néhány kedves szó kíséretében átadja a borítékot. Kisst a jóleső izgalom remegése járja át. Már csak két kolléga, és Gerécs odaér hozzá. Már csak egy!

–Szervusz, András! Szeretném megköszönni az egész éves munkádat. Értékes tagja vagy csapatunknak. Csak így tovább, András, üdvözöllek – mondja, és átnyújtja a borítékot. Gerécs szélesen mosolyog, sőt, Kiss úgy látja, még egy cinkos kacsintást is megengedett magának. Ez jót jelent, ez biztosan jót jelent, hajtogatja magában Kiss, és enyhén izzadó tenyerével átveszi a borítékot. Azt mindenesetre le kell szögezni, elmélkedik Kiss, hogy Gerécs ilyen barátian, sőt bajtársiasan még nem nézett rá a hat éve alatt, amit a minisztérium állományában töltött.

Kiss izgatottan siet vissza az irodába, szinte már futólépésben, de azért ügyelve arra, hogy méltóságteljes megjelenése megmaradjon akkor is, ha úgy szedi a lábát. Végre magára zárja az iroda ajtaját, és elérkezik a pillanat. Mohón nekiesik a borítéknak, ollót nem használ, a körmével tépi fel a ragasztást. Végre teljes hosszában megnyílik a boríték, és két, tízezer forint értékű Erzsébet-utalvány csusszan ki az asztalra. Ez nyilván csak afféle extra juttatás, amit minden dolgozó megkap, legyint Kiss, de már feldúltan söpri félre az utalványokat, és a borítékban kezd kotorászni. Üres! Se egy bérszámfejtés, se egy utalási megbízás. Semmi.

Ráncok redőzte tekintettel ballag hazafelé, elszürkült arccal, mintha másnapos lenne. A metró mozgólépcsőjén sem szeli a fokokat, csak lassan kivár, míg cipője rá nem csusszan az érkezőrácsra. Sietni? Minek.

Otthon Kiss szűkszavú, felesége alig tud kihúzni belőle valamit. Korán lefekszik, vacsorát sem kér. Hat év! Nyöszörög még félálomban. Hat év, hallatszik a kis szobából, fáradtan recseg az ágy, suhog a paplan, ahogy Kiss forgolódik. Nyugtalanul alszik, hajnali kettőkor felriad, mintha valamit hallott volna, az ablakhoz siet, és álmosan kémleli az utcát. Csak az éjszakai busz húzott el a ház előtt, s adott neki a sofőr kövér gázt, amikor a lejtőhöz ért. Kiss fáradtan kullog vissza az ágyába.

Álmában Gerécs után igyekszik a negyedik emeleti folyosón. „Főosztályvezető úr”, kiáltja utána Kiss, de Gerécs nem hallja, Kiss csak suhogó kabátját látja maga előtt, egyre távolodva. „Gerécs úr”, próbálkozik Kiss megint, egyre hangosabban, egyre kétségbeesettebben, de Gerécs nem áll meg, csak távolodik, befordul egy sarkon, és Kiss elveszti szem elől. Gyorsabbra fogja lépteit, már ő is a sarkon van, és elkiáltja magát: „Andor! Szeretnék beszélni önnel!”, de csak egy fekete folt surran a következő sarkon. Kiss futásnak ered, szedi a lábát, mintha üldöznék, a következő folyosóra ér, de az végtelenbe vész, sehol egy teremtett lélek, egy koppanás, egy árulkodó hang. Csak Kiss zihál a folyosón, kezeit bénán lógatva.

*

Kiss energikusan, a tettre kész köztisztviselő lendületével ébred. Cselekedni fog. Sebesen öltözködik, cipőt húz, haját jobbra fésüli, kis lakkot fúj rá. Erőteljesen mos fogat, mikor végzett, ínyéről pár csepp vér csöppen a mosdókagylóba. Nem baj, ennek így kell lennie. Egy szigorú húzás a nyakkendőn, egy utolsó, elszánt pillantás a bejárat melletti tükörre, és indulhat.

–Dia! – dörren rá beosztottjára fél órával később. Kiss ezúttal mellőzi a Diácska megszólítást, nem volna megfelelő, a helyzet komolysága most mást kíván. – Szerezd meg nekem, leszel szíves, az Excelt a kiosztott jutalmakról! Tizenegyre küldd át!

–Nem lesz könnyű – morog a titkárnő. – Nem lesz könnyű. Kávét sem ittam – rebegi elhalóan, de ezt már Kiss nem hallja, ellentmondást nem tűrően csapja be maga mögött az iroda ajtaját.

Kiss tűkön ülve várja az Excelt. Híreket nézeget, de képtelen koncentrálni, rákattint egy cikkre, néhány sort elolvas, de máris megakad a szeme egy másikon, azt olvassa inkább. Amikor végzett, körülnéz a szobában, és más olvasnivalót keres, mindegy, mi, csak a gondolatait terelje el, oly sokan nyomasztják odabent. A minisztériumi hírmondót veszi elő, amit máskülönben sosem olvas. „Szép eredmények a közigazgatási vándorkupán. Focicsapatunk bronzérmes lett a Magyary Zoltán-bajnokságon”, „In-House reformok? Górcső alatt az új iratminták”, „Új szervezeti egységünk! Bemutatkozik a Rendszer- és Teljesítmény-ellenőrzési Osztály”, „Megújul a menza! Tapasztalt szakácsok a konyhán!”, pörgeti a címeket Kiss, végül félredobja a lapot, erre most végképp nincs türelme, inkább meredten bámul kifelé az ablakon.

A monitor jobb alsó sarkában fél tizenegy körül végre felvillan az értesítő, Buzár Diána üzenetet küldött. „Minden befolyásomat felhasználva, csak neked! Szigorúan bizalmas! Dia.”

Kiss remegő kézzel, mohón kattint az Excelre, de a gép hosszan gondolkodik, lassan töltenek be a mezők. Elvégre háromezer-kétszáz alkalmazott bizalmas adatait tartalmazza. Kiss egy pillanatra a belső szabályzat szigorú adatvédelmi rendelkezéseire gondol, a jelenetre, ahogy Gerécs aláírja a fegyelmit, de ezt gyorsan elhessegeti, a különleges helyzet különleges eljárást kíván. Feszülten görgeti az Excelt, szeme néha megakad egy-egy ismerős nevén, de ezektől csak egyre idegesebb lesz. Baráth Imre hétszázhúszezer, naná, a seggnyaló! Csendes Károly, Csetényi István, mindketten hatszázezer, ezek vajon mit vittek végbe? Demeter Pityu, nyolcszázezer! Szorgalmas pasas, de ennyire?, morfondírozik Kiss. Gerécs Andor, egymillió-kettő! Magának persze kiosztotta! Jóhogy! Kiss arca rángatózik, mire végre a K betűhöz ér. Kiss András, húszezer, és mögötte zárójelben a gyalázat: Erzsébet-utalvány. Kiss kezeibe temeti arcát, próbál egyenletesen, nagyokat lélegezni. Tehát nem adminisztratív hiba, ez a valóság. Eltelik pár perc, mire Kiss végre felocsúdik, és fáradt tekintetét újra a monitorra veti, ahol egy ismerős névre lesz figyelmes. Közvetlenül a neve alatt, egy másik Kiss András. Kilencszázhetvenezer forint. Mi ez? Ki ez? Egy másik Kiss. Sosem hallott róla. Az Excel tábla Kiss András titulusát is feltünteti: informatikai referens. Meg kell őrülni. Kiss megtörli a szemét, zsebkendőjével a homlokán is húz egyet, de nem, a szeme nem káprázik. Kiss András neve, a szemtelenül magas jutalommal valóban, kitörölhetetlenül hivalkodik az Excel-táblában.

Kiss egy órával később, gondolataiba mélyedve áll sorban a menzán. Tálcáját maga mellett lógatva, gépiesen halad a sorral, mikor a konyhás hangosan rákérdez, mit kér, megriad. Ezen még el sem gondolkodott, pedig máskor hosszan tanakodik a megfelelő menü kiválasztása előtt. „Egy prágai szelet lesz, Újházi-tyúkhúslevessel”, mutat hirtelen, a gyors döntés kényszere alatt, a menütábla első pontjára. Egy üres asztalhoz ül, most inkább nem beszélget senkivel. A prágai szeletet apró darabokra szeli, villájával céltalanul turkál a krumplipürében. Egy falat sem megy le a torkán. Felkeresi ezt a Kisst, határozza el végül. Bármi lesz, felkeresi. Megbeszélik a dolgokat, valamit majd mond neki. A végére jár az ügynek.

Az irodába visszaérve, Kiss átnézi a minisztériumi szervezeti egységeket. Az informatikai főosztály az alagsorban, hümmög Kiss, mikor végre megtalálja. Magabiztosan lép ki a negyedik emeleti, napfényes folyosóra. Két sarok a liftig, ahol megnyomja a mínusz egyet. Alattuk már csak a mélygarázs, vagy ki tudja, mi még, morfondírozik magában sötéten.

Az alagsor kihalt, a folyosókon senki. Nyilván mindenki a gépénél, bólint helyeslően Kiss, aki még sosem járt erre. A folyosót erős fényű neonlámpák világítják meg, természetes fény ide nem szűrődik le. Kiss a munkavédelmi szabályzatra gondol, mely szerint a köztisztviselő asztalára minimum negyvenhárom fokos szögben kell esnie a napfénynek. Sóhajt egyet, és lassan megindul a két oldalra nyíló irodák felé, melynek egyikében Kiss András informatikai referenst sejti. Megfontoltan halad az alagsori folyosón, akár egy báró, aki fényes szőrű lován meglátogatja a jobbágyfalvakat. A névtáblákat pásztázza, de sehol egy ismerős név. Tíz perce keresgél, már-már feladja, mikor a folyosó végén, az utolsó szoba tábláján végre megpillantja Kiss András nevét. Az ajtó félig nyitva, így Kiss észrevétlenül tud benézni. Kiss András informatikai referens a fal mellé tolt asztalánál görnyed, jobb kezén támaszkodva békésen alszik. Egyedül van a szobában, a radiátorok halk zúgását meg-megtöri egyenletes szuszogása.

*

Álmában Kiss éppen fizetett a menzán, most helyet próbál keresni az asztalok között. Tekintetét körülhordozza a termen, üres székek után kutatva, majd örömmel fedezi fel, hogy egy távoli asztalnál Gerécs foglalt helyet. Egy kollégájával beszélget éppen, aki valami mulatságosat mondhatott, mert Gerécs a könnyeit törölgetve nevet. Kiss, mikor az asztalhoz ér, maga is bekapcsolódik a nevetésbe, a főosztályvezetőt derűsen üdvözli, és csak mellékesen kérdezi meg, helyet foglalhat-e, de tálcájával és elhajló törzsével meg is kezdi a leülés aktusát.

–Segíthetek valamit? – néz rá értetlenül Gerécs.

–Szervusz, Andor, gondoltam, leülök.

–Ne haragudjon, ismerem magát? Találkoztunk már? – kérdezi udvariasan, de távolságtartóan Gerécs.

–Én vagyok az, András… a Kiss András! – felel Kiss megkövülve.

–Nézze, nem szeretnék udvariatlan lenni, de a kollégámmal éppen egy munkamegbeszélés kellős közepén vagyunk. Ezért, ha nem bánja… – vált most megszokott, szigorú modorára Gerécs.

–Legyünk elnézők, Andor! Ez csak egy kis félreértés lehet – szólal meg most a Geréccsel szemben ülő kolléga is, és megnyugtatóan megérinti a főosztályvezető karját. – A kolléga szerintem összetéveszt valaki mással – mondja még kedvesen, majd ő is felnéz. A vastag keretes szemüveg mögül Kiss András informatikai referens barátságosan mosolyog Kissre.

*

Kiss heteket tölt névrokona feltérképezésével. Napról napra más-más ürüggyel jelenik meg az informatikai főosztályon, egyszer a laptopját kell újratelepíteni, máskor a hivatali mobil mond csődöt, de előfordul, hogy a vírusvédelemre panaszkodik. Az informatikusok tartanak Kisstől, így minden tőlük telhetőt megtesznek. Miután Kiss szigorúan vázolja problémáját, visszafelé menet sosem mulaszt el benézni névrokona szobájába.

Kiss András informatikai referens kényelmes ember. Nyolcra jár dolgozni, és pontosan négykor lép ki a minisztérium kapuján. Fél négy körül feláll az asztalától, a teakonyhában elmossa bögréjét és evőeszközeit, kiöblíti kulacsát, majd letörölgeti asztalát, és elpakol. Ezután visszaül a géphez, de már nem dolgozik, csak a napi Garfieldot nyitja meg, ezen elmosolyodik, gyakran nevet. Szereti a viccet. Három óra ötvenöt perckor kikapcsolja a gépet, egy perc múlva pedig elfordítja a kulcsot a zárban. Kiss András negyvenöt éves, egyedülálló. Jámbor tekintetű, arcát nem barázdálta a stressz, igazán fiatalosnak mondható. Körszakállat visel, de egyes napokon oldalt is borostás. Egyszerűen öltözködik, farmert és pulóvert hord, csak néhanapján vesz inget, de azt sosem tűri be. Igénytelen, hozta meg Kiss az ítéletet, mikor először látta névrokonát gyűrött ingben, vasalatlan nadrágban. Az informatikai referens távollátó, munkához szemüveget használ, egy vastag keretes, régimódi darabot. Különc, gondolta Kiss, mikor először látta szemüvegben közel hajolni a monitorhoz. Különc és igénytelen. Az informatikai referensnek váltócipője is van, csakúgy, mint névrokonának. Ő azonban az utcán használja a szebbik cipőt, a hivatalban egy orvosi papucsot hord, zoknival. Beteges, állapította meg Kiss, ahogy elhaladt mellette a folyosón, és a papucs minden lépésnél tompán verődött Kiss András informatikai referens sarkához. Csitt-csatt. Különc, igénytelen és beteges, összegezte magában Kiss. Tehát veszélyes.

Az informatikus minden nap hosszabb időt tölt a teakonyhában. Kiss kifigyelte a napi rituálét. Reggelente rögtön két kávét iszik, az első után elöblíti a bögrét, és már a másodikhoz forralja a vizet. Kizárólag a saját instant kávéját issza. A dobozt a szekrényben tartja, a dobozon egy halványzöld ragaszon gyöngybetűs felirat: Bandi. Az egyébként jámbor Kiss András erre különösen érzékeny. Mikor egy kollégának útban volt a doboz, és a szokásostól eltérő polcra helyezte, Kiss emelt hangon szólt rá: „Többször kértelek, Feri! Miért nem lehet megjegyezni?” Ezen a délutánon az informatikai referens bezárkózott a szobájába, és egészen négyig ki sem jött onnan. Aznap már délután sem kávézott, pedig máskülönben hármat iszik, egyet rögtön ebéd után, pontban negyed egykor, egyet háromnegyed kettőkor, egyet pedig negyed négykor, de ezt már csak „az íze kedvéért”, ahogy mondani szokta nevetve.

Kiss András informatikai referenst kedvelik. Mindenkihez van egy-két kedves szava, a női kollégák ruháját dicséri, vagy éppen a fogyókúra hatékonyságára tesz megjegyzést: „Nahát, Renikém, csak úgy lötyög rajtad ez a ruha”, mosolyog bárgyún Kiss. A férfiakat ugratja, persze nem bántón, csak amolyan bandisan: „Lacikám, mi ez a menzakaja? Nem főz az asszony?”, mondja Kiss András, és kedvesen hunyorog Lacira. Kiss a teakonyhában ül, a laptopját hozta le megint, arra vár, hogy készen legyen végre. Elnézi névrokonát, ahogy teli szájjal nevet a fejét csóváló kollégára. Látja, ahogy a nevetés közben az éppen lefelé csúszó szemüvegét mutatóujjával megigazítja. Látja, ahogy esetlenül, bő vízzel próbálja elmosni a tányérját, és látja, ahogy néhány csepp víz éppen az ágyékára csöppen, és azt is megfigyeli, ahogy még mindig mosolyogva, a fal felé fordulva próbál kioldalazni a konyhából, nehogy valaki meglássa a balesetet. Kiss most arra gondol, vajon kinek hiányozna ez az ember? Kinek hiányozna, ha nem lenne? Ezen mereng Kiss hosszú percek óta, immár egyedül az alagsori teakonyhában, mikor nyílik az ajtó, és Kiss András lép be rajta. Egy laptopot tart a kezében.

–Szervusz! A laptopra vársz, ugye? Most lett kész – fordul Kiss felé mosolyogva.

–Igen… Köszönöm. Az enyém – válaszol zavartan a meglepett Kiss.

–Még nem volt alkalmunk bemutatkozni. – Az informatikai referens Kiss felé nyújtja kezét. – Kiss András vagyok. De úgy tudom, ezzel nem vagyok egyedül – nevet.

–Én is… Igen. Nagyon örülök – motyogja Kiss, mosolyt erőltet arcára, és óvatosan kezet fog névrokonával.

–Különös, hogy még nem találkoztunk – mondja elgondolkodva Kiss András. – Csak nehogy összetévesszenek bennünket. Mióta dolgozol itt?

–Hat éve. Pontosan hat éve. És te?

–Száz éve már. Régi bútordarab vagyok – mondja derűsen az informatikai referens. – Én innen már nem megyek sehová.

*

Kiss ekkor döntötte el, hogy megteszi. A hat év alatt felépített kapcsolatrendszere forog kockán, minden morális és erkölcsi tőkéje. Méreggel csinálja. Napokig böngészett, könyvtárba is elment, még egy orvos barátját is felkereste. Hipotetikus kérdéseket tett fel neki, mint egy tisztán szakmai érdeklődő. „Mit tudsz a ricinről mint halálos méregről? A Discoveryn láttam egy műsorban. Na és az arzén? Azt is láttam. Igen, ugyanebben a műsorban.” Nem kapott biztató válaszokat. Barátja csak legyintett: „Ki emlékszik már arra! Régen volt, hogy tanultam.” Kiss azért elkérte a farmakológia-tankönyvét. „Odaadom, persze. De előre mondom, semmit sem fogsz érteni belőle.” Igaza volt. Kiss hosszú estéket töltött a könyv tanulmányozásával, de a sosem hallott latin kifejezések, a barokkosan összetett kémiai összetevők megrémítették. A toxikológia fejezet ráadásul csupa olyan beszerezhetetlen anyagról szólt, amit nem találni minden sarkon. Fémmérgezés, bárium, berillium, bizmut. Radioaktív izotópok, vérmérgek, harci gázok. Szarin, cián, polónium, dimetil-higany, botulinum toxin. Mind hozzáférhetetlen. Hogyan is juthatna Kiss ilyesmihez?

A megoldás váratlanul jön. Egy este Kiss, miután végzett a fogmosással, a fogselymet keresi a mosdó fölé szerelt szekrényben. Már tíz perce rakosgatja a különböző gyógyszereket, mikor kezébe akad egy levél Seduxen, amelyet feleségének írtak fel a nehezebb napokra, legalábbis Kiss erre következtet, mivel ő maga sosem szedett ilyesmit. Valami rémlik a farmakológia-könyvből. Ez erős gyógyszer. Antidepresszáns. Kiss azonnal magához veszi telefonját, kulcsra zárja a fürdőszobaajtót, és a vécén ülve utánanéz a gyógyszernek. Túladagolás esetén nyelési nehézségek, légzészavar, légzéskimaradás léphet fel. Súlyosabb esetben eszméletvesztés. Aluszékonyságban szenvedők nem szedhetik. Ez jó, Kiss a saját szemével látta, hogy az informatikus gyakran elalszik délutánonként. Persze, nyilván nem véletlen a sok kávé. Gyógyszert szedni és alkoholt fogyasztani mellé tilos. Kiss András márpedig biztosan iszik, okoskodik Kiss, ezért hát a bizonytalan járás reggelente, fejti meg magában. A Seduxen hatni fog.

Kiss hat levél gyógyszert talál a szekrényben. Éjjel felkel, összeszedi a gyógyszereket, és a konyhába viszi őket, a hálószobaajtót gondosan bezárja, hogy meg ne hallják. A pirulákat először apró darabokra töri, majd egy kés nyelével felmorzsolja. Egy kanálnyi kávét szór a vágódeszkára, és próbaképpen összekeveri. Alig látszik, remek. Kiss András szerencsére rövidlátó, biztosan nem vesz majd észre semmit, pláne abban az alagsori teakonyhában, morfondírozik sötéten. A felmorzsolt gyógyszert egy kis zacskóba kotorja, azt gondosan összecsomózza, majd a táskájába rejti.

Kiss péntek délután háromkor kilép a liftből a mínusz egyes szinten. Az alagsorban ilyenkor már senki, a csöndet csak egy takarító neszezése töri meg, de ő is távol van még, húsz percig is eltart, mire ideér, számolgat magában hideg fejjel Kiss. Nesztelenül surran be a konyhába, egyenesen a szekrény felé siet. Lopva körülnéz, de jobb kezével már az öltöny zsebébe nyúl. Csendben kinyitja a szekrényt, és magához veszi Kiss András kávésdobozát, rajta a gyöngybetűs felirattal: Bandi. Lecsavarja a doboz fedelét, és a kávéra szórja a gyógyszert. Egy kanállal kevergeti, ügyelve arra, hogy a gyógyszer a felső rétegben maradjon. Az öt kávé elég lesz. Kiss András holnap is jön dolgozni, Kiss kiderítette, hogy a szombati munkanapon ő ügyel. És aztán! Aztán este inni fog, feltehetően sokat, ebben Kiss egészen biztos volt. Mit csinálna szombat este egy ilyen? Kiss óvatosan teszi vissza a dobozt, mint egy törékeny porcelántálat, vigyázva, hogy a megfelelő szögben álljon a polcon, éppen úgy, ahogy levette onnan. Idegesen hagyja el az alagsort. Ki kell jutni innen. Fel a világosságba. Vissza a negyedikre!

Hétfőn szabadnapot vesz ki. Most igazán ráfér. Közeleg az év vége, az elhúzódó projekteket le kell zárni, és Kiss meggyőző statisztikákat akar. Impresszív számokat, melyek nem hagynak kétséget alkalmassága felől. Számokat a megbecsülésért, számokat a jutalomért, melyet Kiss András osztályvezető kétségkívül megérdemel. Az utolsó nagy hajrá előtt tehát meg kell pihenni, és az elmúlt napok történéseit is hagyni kell leülepedni.

A szabadnapján uszodába megy. Úszik néhány hosszt, majd a meleg vízben időzik, később a szaunába is beül, majd ismét megmártózik a hideg vízben. Megfáradt tagjai végre életre kelnek, az erek kitágulnak, üdítő frissességgel szállítják az életerőt Kiss András osztályvezető testében. Az uszoda után megebédel. Steak zöldborsmártással, hozzá könnyű saláta. Megérdemli. Hazaérve megbont egy üveg bort, a díványon mereng. Az élet mégis szép, gondolja Kiss, majd fogat mos, és befekszik az ágyba a felesége mellé. Másnap sokáig alszik, felkelés után hosszan, jólesően forgolódik az ágyban. Kicsit késni fog. Nem baj, ritkán ez is belefér.

Reggel kilenckor befordul a sarkon, és a minisztérium épülete felé veszi az irányt, innen már jól látszik az épület. A homlokzaton ernyedten lóg a fekete zászló, egy fuvallat sem lebbenti meg. Kiss enyhe szorongással nyugtázza.

Kiss gondolataiba mélyedve csippant a beléptetőkártyával. Félvállról odaköszön a portásnak, de nem kap választ. Ez kizökkenti. Nyomatékosan a pult felé fordul. Imre meg se rezzen, csak az utcai kamerák felvételeit bámulja a monitoron. Pár perccel később benyit az irodába. Diához lép, de a titkárnő sem köszön, észre sem veszi. Kiss megköszörüli torkát, és kiadja az utasítást:

–Kérlek, fogalmazz egy e-mailt az informatikai főosztálynak. Részvétünket nyilvánítjuk, teljességgel megrendített az eset, reméljük, hamar pótolni tudják az informatikus kollégát, satöbbi, satöbbi. A főosztályvezetőnek menjen, és másolatban tedd rá ezt a Kiss Andrást. Csak hogy tudják, kiről van szó.

Kiss magára zárja az irodaajtót, most ne zavarja senki. Nekiáll dolgozni, valóban sok a tennivaló. Görgeti az e-maileket, egyenként megválaszolja mindegyiket. Átfutja a legfrissebb feljegyzéseket, néhányhoz kommentárt is fűz, sőt még egy jogszabályt is megnyit. Fél óra múlva halk kopogás az ajtón, Dia nyit be.

–Nem találtam az e-mailek között ezt a Kiss Andrást. Nincs ilyen cím a rendszerben – sóhajt fáradtan a titkárnő.

–Akkor kérd el a HR-től! Vagy mit tudom én! Én tudjam? Proaktivitás, Diácska! – legyint türelmetlenül Kiss.

–Utánakérdeztem – válaszol szemrehányóan. – Régóta nincs ilyen ember állományban. Volt, de évekkel ezelőtt felmondott.

–Mikor?

–Hat éve. Igen. Éppen hat éve, ezt mondták a HR-en – mondja a titkárnő, és bezárja maga mögött Kiss András osztályvezető ajtaját.

Teljesen hétköznapi eset

A férfi pontban fél hétkor esett be a villamos alá. Éppen azon a helyen, ahol a villamos kiér az alagútból, így a vezető a hirtelen szemébe tűző világosságtól néhány pillanatig szinte nem is lát semmit. Nem mintha lenne ideje a fékezésre, egy ilyen villamos átlagos féktávja nyolc-tíz méter, nincs esélye annak, aki pont az alagút végénél esik alá. A vezető tehát ilyen helyzetben biztosan nem hibáztatható.

Mikor Rátkay Géza nyugalmazott rendőr alezredes a helyszínre ért, a holttest körül már kisebb embertömeg gyűlt össze, mely főként a villamos utasaiból és egyéb járókelőkből állt, akiknek kora reggel nem akadt jobb dolguk. Rátkay éppen a reggeli bevásárlást intézte. Tizenöt éve szerelt le, illetve ment nyugdíjba, mindössze ötvenkét évesen. Bár régen nincs állományban, még mindig nem tudta megszokni, hogy fél hatnál tovább is alhat, így heti kétszer már hatkor elindult a közeli piacra. Ekkortájt még kevesen vannak a villamoson, az utcán is alig néhányan lézengenek. A piacon gyakran találkozik kollégákkal, akiket a fegyveres nyugdíjasok klubjából ismer. Ilyenkor katonás sorban állnak a zöldséges előtt, és átbeszélik az újság bűnügyi rovatát.

A holttest groteszk látványt nyújtott. Egy holttest persze önmagában groteszk, de ezt a férfit a villamos kereke a csípője táján szelte ketté. A törzs nem vált teljesen szét, néhány véres idegrost még egyben tartotta. A férfi lábai ellentétes irányokban égnek álltak, mintha a halál pillanatában spárgázott volna. Az arc azonban nem roncsolódott, így a férfi kora könnyen megállapítható volt. Hatvan és hetven közötti, közepes fizikai állapotban lévő, középen kopaszodó állampolgár, ránézésre hajléktalan.

Az egyik szemtanú, egy középkorú nő elővette a mobilját, és a rendőrséget meg a mentőket hívta. Rátkay, mikor meglátta, hogy telefonál, gyorsan odament hozzá, közel hajolt az épp beszélő nőhöz, és azt mondta:

–Kérje a gyilkosságiakat, ne csak egy járőrt küldjenek! Önkezűség és véletlenszerűség kizárva, a bűnügy mélyebb vizsgálatot igényel.

A nő Rátkayra nézett, rögtön látta, hogy ezt az embert komolyan kell venni, nem a levegőbe beszél. Kérte tehát a gyilkossági főosztályt is. Rátkay fontoskodva feltette vastag, sötétbarna keretes szemüvegét, aminek a szárai visszakunkorodtak, félkör alakban, egészen a fül alá. A szemüveg miatt a kollégái már húsz éve is gúnyolódtak a háta mögött, és azóta sem jött divatba. De Rátkayt sosem érintette meg semmilyen divat szele. Szakember volt. Ha egy ügyre koncentrált, sosem mellőzhette a szemüveget. Részben a jóleső állandóság miatt, részben pedig azért, mert ténylegesen távollátó volt, ahogy azt már negyvenöt éve, az első alkalmassági vizsgálaton megállapították róla.

Intézkedni kezdett. A holttest körül szabályos vizsgálati helyszínt alakított ki. Ő ugyan sosem csinált ilyesmit, annak idején más ügyekben működött közre, de a főiskoláról még emlékezett az elméletre. A bámészkodókat utasította, hogy álljanak arrébb. Rátkay határozott fellépését, erősen kopaszodó halántékát és tekintélyt parancsoló arcát látva senki nem is ellenkezett. Gondosan felmérte a tetthelyet, és bevásárlólistája hátára jegyzeteket készített. Empirikus megfigyeléseket végzett, a sínre ragadt kénport morzsolgatta az ujjai között, a járda nedvességét vizsgálta, a halott férfi kabátjának szakítószilárdságát becsülte meg. Semmi nem kerülhette el a figyelmét.

Végre megérkeztek a nyomozók. Két férfi, egyik sem lehetett több negyvennél. „Ifjú titánok”, gondolta Rátkay. A tapasztalt öreg kolléga enyhe lenézésével tekintett rájuk, de kicsit irigyelte is őket. Mindig is szeretett volna a gyilkosságiaknál dolgozni, de akárhányszor kérte, sosem helyezték át, és végül harminc évet húzott le a zsebtolvajlási osztályon. „Rád ott van szükség Géza”, mondták neki. „Nélküled mihez kezdenének ezek? El lennének veszve!” Titkon azért szerette volna ő is bőrkabátban járni a várost saját szolgálati autójával, termoszból kávét inni, jóban lenni az alvilági besúgókkal, kétes alakokkal, és mindig nyomozni, gondolkodni, sikereket elérni. De nem, számára a kék formaruha maradt és a semmi kis lopási ügyek.

Mikor a nyomozók odaértek, rögtön látták, hogy Rátkay ura a helyzetnek, itt vele van beszélnivalójuk.

–Tehát ön is kolléga – nézett rá barátságosan a magasabb nyomozó. – Szabad a nevét, uram?