Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Simon Géza, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6555 13 7

A könyvben megjelenített helyszínek, szereplők és cselekmények a szerző képzeletének szüleményei vagy megregényesített valós események, beleértve egy szemtanú interneten elérhető és az Előszóban magyarra fordított visszaemlékezését a Traumakórház ellen indított amerikai légitámadásról Qondüzben, Afganisztánban.

Regényét a szerző az angol eredetiből fordította magyarra.

Előszó

Evangeline Cuais, filippínó sebész visszaemlékezése a qondüzi kórház megtámadására[1]

2015. október 3-án Manilában (Fülöp-szigetek) és Qondüzben (Afganisztán) pontos és ismétlődő amerikai légitámadások döntötték romba az Orvosok Határok Nélkül – azaz a Médecins Sans Frontières (MSF) – nemzetközi orvosegyesület által működtetett Traumakórházat. A támadásban negyvenketten életüket vesztették, köztük tizennégy MSF-munkatárs, huszonnégy páciens és négy karbantartó, és több tucat ember megsebesült.

Ez a túlélésem története arról a szörnyű éjszakáról.

Tegnap éjszaka újra megtörtént.

Mint két lefejezett csirke, úgy álltunk a vaksötétben – én és a sebész, aki egy operáció során segédkezett nekem. Az ápolónők, akik egy pillanattal korábban még velünk voltak, kirohantak az épületből, dacolva a magasból jövő sortűzzel. Köhögtem, fulladoztam a környezetünkben kavargó portól. Sebészmaszkom mögött a szám szemcsékkel volt tele, mintha valaki rákényszerített volna, hogy homokot egyek. Hallottam érdes lélegzetemet ki-be áramlani. A szomszéd teremből beáradó füsttömegtől nehéz volt megállapítani, hogy hol vagyunk.

Az épület egyik végében tűz nyaldosta a tetőt, lobogott, szikrákat szórt a sötétben, elérte a közeli fa ágait. Az ICU lángokban állt. Csupán a magasból jövő berregés jelezte, hogy van odakint valami. Repülő? Légitámadás? Miért a kórházat? Miért minket? Váratlanul fülsüketítő robbanás rázta meg az épületet. A mennyezet ránk zuhant, és kialudt a maradék világítás is: teljes sötétségben találtuk magunkat. Rémületemben felsikoltottam, amint a vezetékek a padlóra szegeztek. Ez az utolsó emlékem.

Zokogva tértem magamhoz, zavarodottan. Hónapok teltek el, mióta hazatértem Afganisztánból, és leszámítva egy halványuló sebhelyet a jobb térdemen, már majdnem elfelejtettem, az emlékezetem szinte törölte azt a szörnyű éjszakát a qondüzi Traumakórházban. Jelentéstétel, elmegyógyászati vizsgálatok, meditáció, oldalakra rúgó naplójegyzetek: mind-mind semmivé vált, amikor egy tűzijáték miatt rám rontott az emlékezés lidérce.

1 https://www.dawn.com/news/1266307 (Letöltés időpontja: 2016. június 22.)

Első fejezet

A hegyoldalba ékelt, völgyben fekvő falura néző vályogtéglás ház teraszán két férfi – egy öreg és egy középkorú – ült egy kurta lábú, durván faragott lócán. A ház nagyobb és tágasabb volt, mint a házak lent a völgyben: ez volt a mullah háza. A mullah, szakállas ember, hosszú köntöst, pamutbársony sálat viselt. A lazán tekercselt turbán és a szakáll között az arc nem árult el semmit. A fiatalabb férfi nyugatias ruhát viselt, kivéve a birkabőr mellényt és a puha afgán kalapot. Frissen borotvált volt; enyhén ferde szeme a széles homlok alatt hol hamiskás, hol fürkésző tekintetet kölcsönzött neki.

– A közösségi házat a múlt héten bombatámadás érte, a bombatölcsér most is látható – mondta a mullah, és lent a völgyben, a hegyek árnyékában nyugvó falura mutatott. – Heten szörnyethaltak, a postás, a juhokat terelgető srác és öt férfi, akiknél állítólag Kalasnyikov volt. Manapság minden puska Kalasnyikov.

– Igen, hallottam – mondta a fiatalabb.

– Ha jól hallottam, két héttel ezelőtt a városban volt, amikor a kórházat bombatámadás érte.

– Igen, ott voltam, de nem a kórházban, hanem a városban. Egy ember eltörte a lábát, őt láttam el.

– A jegyese, az ápolónő, ott halt meg, nem? Mi is volt a neve?

– A neve Limah, és nem ápolónő volt, hanem aneszteziológus, aki a műtétek előtt elaltatta a betegeket – mondta a fiatalabb. – És nem a jegyesem volt, hanem a munkatársam.

Hamid – Dr. Hamid Braagman MD – emlékezetében felvillant a megégett holttest szénné égett arca, amelyről felismerte Limah-t, miközben a munkatársaival átkutatta a leégett épületroncsot, ahol a műtő volt.

– Hogy védekezzen az ember a drónok ellen? – kérdezte a mullah. – Védtelen vagy.

– Nem egyértelmű, hogy drón volt.

A mullah nem vette figyelembe Hamid fenntartását.

– Hétről hétre repkednek felettünk – mondta – hallani, mint a szúnyogokat alkonyatkor, de szinte lehetetlen látni őket… mint a szúnyogokat alkonyatkor.

– Vannak célpontok a völgyben?

– Lehet, de maga is, én is, itt ültünkben, célpontok vagyunk. Ismernek engem: nekik tálib vagyok. Csak idő kérdése, és engem is megölnek.

Egy hizsábot viselő lány két teáskancsót hozott – az egyikben fekete teát, a másikban zöldet –, és poharakat. Jött és ment, hangtalanul, akár a futó árnyék.

– Hogy védekezel a drónok ellen? – folytatta a mullah. – Nemcsak hogy kicsik, hanem méghozzá a magasban repülnek. És hol van a pilóta? Valahol Amerikában, több ezer kilométerre innen.

Hamid nem válaszolt, feltételezte, hogy ezek retorikai kérdések.

– Vajon kombattánsnak számít-e…? A pilóta… Nem értek sokat angolul, de a csatakiáltásukat ismerem: find, fix, finish… felfedni, fixálni, felszámolni – mondta a mullah keserű vigyorral. – Egy darabig Amerikában voltam, Detroitban helyettes imám, ami nem vagyok.

– Az mikor volt? – kérdezte Hamid udvariasságból.

– A nyolcvanas években, de ez nem lényeges. Jobban érdekel, hogy mit gondol maga. Szerinte jogos célpont a drónokat irányító katona?

– Több ezer kilométerre?

– Igen, feltéve, hogy fel lehet fedni és fixálni.

Hamid elgondolkozott rajta: mi a fenén töri ez az öregember a fejét? Valami kommandó rajtacsapáson, öngyilkos merényleten?

– Elméletileg igen – mondta, és eszébe jutott, hogy most úgy hangzik, mint egy mérlegelő, óvatos nyugati.

– Az elméletnek ehhez semmi köze; háborús cselekedet lenne. Egyetért velem? – kérdezte a mullah kissé ingerülten.

– Igen – válaszolta Hamid minden meggyőződés nélkül.

– Miben?

Langyos szellő emelkedett fel a völgyből, amint az est hűvöse rátelepedett a hegyekre. A müezzin esti imára hívó szava felhangzott a völgyből.

– Menjünk be! Nem akarom, hogy a szomszédok lássák, hogy nem borulunk le imádkozni – mondta a mullah, és felállt.

Amint beléptek a házba, az asszonyok szétszéledtek a homályban, kivéve a kislányokat, akik kíváncsian szemlélték az idegent; fejkendőt viseltek, de köntöst egyik sem. A mullah egy kézlegyintéssel elhessegette őket. A szoba, ahova beléptek, alig volt bútorozva: perzsamintás szőnyegek a padlón, egy futon és párnák a fal mentén, előttük egy faberakásos teázóasztal és a szoba végében egy színes fiókos faliszekrény.

A két férfi letelepedett egymás mellé a párnákra. Ugyanaz a lány, mint aki a teát hozta, felszolgálta a vacsorát: egy tálban joghurtot, kecskesajtot, nagy, lapos, lelógó naant, és édes rizspudingot desszertnek. A két férfi szótlanul evett. Amikor befejezték a vacsorát, a mullah megszólalt:

– Ismertem az apját, Umar parancsnokot… az volt a nom de guerre-je… Tudok még valamit franciául. Amikor nagyon fiatal voltam, Párizsban tanultam, de ma már elfelejtettem majdnem mindent. Él még? Nagyon öreg lehet.

– Nem, nem él, eltűnt nem sokkal a NATO-beavatkozás után 2001-ben, amikor a bombázások kezdődtek.

– Ő volt az az apa, akire egy fiúnak szüksége van… Isten nyugosztalja őket!

– Az egyik nap mudzsahedin volt, akit segíteni és dicsőíteni kellett – mondta Hamid –, a másik nap megvetnivaló tálib, aki ellen harcolni kellett. Ha élt volna még egy darabig, akkor ma, 9/11 után, terrorista lenne.

Hamid „megvetnivaló” helyett „gyalázatra méltót” akart mondani, de nem jutott eszébe a szó pástú megfelelője.

– Akkor már az USA-ban élt, ugye? – kérdezte a mulllah.

– Igen, nem sokkal a szovjet megszállás után, 1979-ben hagytam el az országot. Tizenöt éves voltam.

– És azóta is ott él?

– Igen, 1982 óta.

– Amerikainak vagy afgánnak tekinti magát?

– Pár évvel ezelőtt azt mondtam volna, hogy afgán-amerikainak – tudja, hogy ez mit jelent –, de most már, az után, amit az elmúlt néhány évben láttam és tapasztaltam, nem vagyok biztos benne… talán afgánnak.

– Háború van. El kell döntenie, melyik oldalon áll… Ha eltávolodott Allahtól – Allah könyörüljön magán! –, akkor az apja nevében.

A szolga bejött, leszedte az asztalt, és elvitte a tányérokat.

– Megölne egy ellenséget? – kérdezte a mullah minden bevezetés nélkül.

Hamidot meglepte a nekiszegezett kérdés, és elgondolkozott rajta. – Igen – mondta végül –, egy csatában, igen.

– Csatában? Amikor látja a szeme fehérjét?

Hamid elfordította a fejét, nem válaszolt.

– Lelőne egy ellenséges repülőgépet, amely géppuskatűz alá veszi a faluját? Biztos hallott arról a repülőgépről is, amelyik a föld felett lebeg, tüzet, füstöt okád, és repeszbombákat szór le. Megölné a pilótáját? Ha rendelkezésére állna a megfelelő fegyver?

Hamid kezdte elveszteni a türelmét. Hova akar kilyukadni ez az öregember? „Mit erőszakoskodik velem! Milyen jogon? Elvégre nem vagyok a fia.” – Bizonyára igen – mondta végül –, ha az én falum lenne.

– Hol van a faluja?

Csend.

– Ezek szerint megtartotta az apja nevét – folytatta a mullah, alig hallhatóan, mintha magában beszélne, de igazából azért, hogy meggyőzze a férfit. Nem, ennél is többért: hogy fegyverbe hívja. – Azt akarjuk, hogy öljön meg egy katonát, aki drónokat irányít. Tudjuk a nevét, a címét, tudjuk, hogy néz ki, és mik a szokásai.

„Látszik, hogy az USA-ban időzött – gondolta Hamid –, megvannak az összeköttetései.” De nem szólt semmit.

– Tudja, hogyan kell kezelni egy fegyvert.

– Ezt honnan tudja?

– Tudjuk, legyen nyugodt! Nem találomra választottuk ki, hanem mert maga olyan valaki, akit kötelez a vére és a törzse.

– Milyen törzs?

– Tőlem kérdezi? Az apja és a nagyapái törzse.

A mullah felállt, Hamid is.

– Gondolja meg, és tudassa velem, hogyan döntött, mielőtt elutazik. Allah adjon erőt magának – mondta a mullah, és kikísérte a vendégét a bejárati ajtón túl a kapuig.

Másnap Dr. Braagman Hamid az ambulancián volt elfoglalva. A nemzetközi orvosegyesület készült elhagyni a várost; az önkéntes orvosok és munkatársak egy része már el is utazott. Négy nappal később Hamidnak volt egy szabad délelőttje. Beült a kórház terepjárójába, és kihajtott a temetőbe, a város szélére, ahol eltemették Limah-t. Egy darabig a gondolataiba merülve céltalanul kószált a szétszórt, az élükön földbe szúrt téglalap-, háromszög- és fordított trapéz alakú kőtáblákkal jelzett sírok között. Néhány sírt madárházra emlékeztető, rácsos ketrec vett körül, védekezésül a sírrablók ellen.

A sírok felett megpillantott egy ide-oda szárnyaló, számára ismeretlen, vörösvércse-nagyságú, szürke madarat. A madár fehér fejével, fekete vállfoltjával és világosbarna alsótestével az USA-ban honos vörös kányára emlékeztette.

Az ösvények mentén, a sírok között kisfiúk és fejkendős kislányok sárkányt eregetve futkostak fel-alá – nem sok sikerrel. „Ez a sárkány nem fog szárnyra kapni” – gondolta Hamid, és eltűnődött, milyen érdekes, hogy angolul a vörös kánya és a játéksárkány neve is kite. Ugyanaz.

A temető végében, a frissen ásott sírok között talált rá Limah sírjára. Egy darabig ott állt tehetetlenül, nem tudta, hogy mit tegyen, fejet hajtson, imára emelje a kezét vagy leüljön a földre imádkozni? Letérdelni semmi esetre sem akart. Látta Limah-t újra, a holdfényben, a sötét szobában: „Ne nézz ide, miközben vetkőzőm!” – mondta, amint kibontotta a fejkendőjét, és leeresztette a haját. Látta az árnyképét a falon, ahogy kibújt a műtőköpenyéből. Anyaszült meztelenül feküdt le mellé az ágyba. Hajnalban gyengéden kibontakozott az öleléséből – ő úgy tett, mintha aludna –, és magára kapkodta a ruháit. Óvatosan nyitotta ki a szoba ajtaját, kikukucskált a folyosóra, jobbra és balra, és már ott sem volt. Eljött az ideje, hogy ő is felkeljen, megmosakodjon, felöltözzön, és végigjárja a kórtermeket…

Hamid felocsúdott a gondolataiból, és körülnézett: a szomszéd sír mellett a földön megpillantott egy műanyag poharat tele esővízzel, felemelte és vizet csorgatott a Limah sírján lévő kőrakásra.

A temetőből kifelé menet felbukkant valahonnan egy szakállas férfi, és Hamid mellé szegődött. A nyaka és a válla köré csavart gyapjúsál alól csak a szeme látszott ki. Baszk sapkára emlékeztető tányérsapkát viselt, a lábán kopott sarut. A vállán puska volt.

– Hogyhogy annyi év után visszajöttél? – förmedt Hamidra köszönés nélkül.

Hamid egy pillanatra elgondolkozott.

– Nem mentem el soha – mondta, és maga is meglepődött saját válaszán.

– Tévedsz, ha azt hiszed, hogy tört pástú beszéded ajánlás. Nem az, hanem sértés. Menj el innen; valaki bármikor elvághatja a torkod. Nem bíznak meg benned, azt hiszik, te vagy a megfigyelő, aki ránk irányítja a drónokat.

Hamid nem válaszolt.

– Milliószámra megölhetnek bennünket, de jönnek mások, készen a halálra. Soha nem engedjük, hogy idegenek szállják meg az országot. Ha kell, mártírok leszünk, nekünk ez dicsőség… Kérd Allah bocsánatát!

– Miért mondod mindezt nekem?

Az idegen válasz nélkül tűnt el a fák között.

A lebombázott kórház melléképületében öt fekvőbeteg maradt, mielőtt ki kellett üríteni azt is. Négyet haza lehetett küldeni, azzal a tudattal, hogy hozzátartozóik majd gondoskodnak róluk. De egy fiút nem lehetett; szétroncsolt lába elgennyesedett. Dr. Braagman – Hamid – és egy belgyógyász kolléga mindent megtett, hogy széles hatóerejű antibiotikumok intravénás adagolásával megmentsék a fiú lábát, de hiába. Hamid tudta, ha hazaküldi, a fiú szepszisben fog meghalni. Végtagcsonkolás mellett döntött, akkor pár nap múlva hazaküldheti a fiút.

Pénteken a déli ima után, amelyen Hamid néha részt vett, a mecset gondnoka csatlakozott hozzá.

– Pasanai imám beszélni akar önnel… Elkísérem – mondta a gondnok, miután Hamid nem ellenkezett.

Átmentek a nyitott mecset téren és az imaházon, ahol állva, a falnak fordulva férfiak imádkoztak. Az imám irodája keskeny, szőnyeggel borított szoba volt: balra a fal mentén hosszú fapad helyezkedett el, karfával és kitömött műbőr támlával, jobbra pedig falhoz tolt karosszékek. A fapad és a székek között keskeny átjáró vezetett a szoba végébe, ahol íróasztala mögött egy faltól falig terjedő könyvespolc előtt ült az imám. Az íróasztal alatt kábelek jelezték, hogy az imám hozzáfér az internethez, habár számítógép nem volt szem előtt sehol.

Az imám alacsony, testes ember volt, szürke és ezüst, élénk színű turbánt és meglepően ápolt szakállat viselt. Ahogy Hamid közeledett, az imám úgy időzítette üdvözlő felállását, hogy a látogatójával egy időben érkezzen az íróasztala elé. „Áhítatos mosolya tettetett” – gondolta Hamid.

– Béke legyen vele – mondta az imám kétszer is. Kezébe vette Hamid kezét, és két keze között tartotta.

– És veletek is legyen béke és Allah irgalma és áldása – válaszolt Hamid, idézve a hagyományos muszlim visszaköszöntést, melyet évekkel ezelőtt megtanult, amikor visszatért Afganisztánba, hogy meglátogassa a családját.

Leültek egymás mellé a padra.

– Örömmel tölt el, hogy megtartotta az apja nevét – kezdte az imám. – Tudom, hogy Amerikában a bevándorlók közül sokan angolosítják a nevüket. Ismertem Umar parancsnokot, amikor fiatalon csatlakoztam a mudzsahedinhez. Együtt harcoltunk az oroszok ellen. Kiváló parancsnok volt, és hős harcos.

– Köszönöm – felelte Hamid, és rögtön arra gondolt, hogy most úgy válaszolt, mint egy amerikai, aki minden egyes feléje érkező dicséretet megköszön.

– Nehéz időt élünk, nehezebbet, mint a nyolcvanas években: Amerika hatalmasabb ellenség, mint a szovjetek valaha is voltak. A helybeliek fel vannak háborodva, hogy az amerikaiak tönkreteszik a termőföldjeiket, megalázzák a törzsi öregeket, és semmibe veszik a hagyományaikat; bosszúért lihegnek. Felesleges emlékeztetni önt, hogy századokon keresztül idegen hatalmak szálltak meg és zsákmányoltak ki bennünket; nekem elég az önkény, aminek ma vagyunk kitéve. Az amerikaiak fütyülnek rá, hogy mi lesz velünk, őket csak az érdekli, hogy megvessék a lábukat, és felépítsék a támaszpontjaikat ezen a földrészen is. És a drónok, ez a láthatatlan ellenség, tüzet és pusztítást zúdít ránk… A keresztényekkel másképp van, nekik a pusztítás és a végromlás szerencsétlenség és balsors, de nekünk vereség és megaláztatás, ami választ követel… Ha kell, ölni fogsz, Allahért – nem bosszúból, hanem önvédelemből. – Az imám elhallgatott, hogy lélegzetet vegyen, és Hamid arcát fürkészte. Mivel Hamid nem szólt semmit, az imám folytatta. – Ha nem hasonulsz, nincs jogod panaszkodni. Hited alávetés és engedelmesség. A járható út.

Majd az imám Hamid tervei és családja hogyléte felől érdeklődött, miközben hosszasan a kezében tartotta Hamid kezét.

– Menjen, beszéljen Mullah Gullal, mielőtt visszatér Amerikába – mondta végül az imám, és kikísérte Hamidot az ellenkező irányban azon az úton, amin Hamid bejött, egészen a mecset ív alakú főbejáratáig.

„Lyukat beszéltek a hasamba” – gondolta Hamid, útban belvárosi szálláshelyére. De mégsem tudta kiverni a fejéből a hallottakat – nagy hatással volt rá, és nyomasztotta is.

Hajnalban a müezzin hívására ébredt, felöltözött, kiitta a kihűlt tea maradékát, és elindult járni egyet egészen a város széléig, ahol a kiégett bozót lépésről lépésre felváltotta a vályogkunyhókkal szegélyezett sikátorok útvesztőjét. Északkeleten a felkelő nap sugara felvillant a Shah Wati Kot hegység fűrészfogélű bércei felett.

Megpróbálta összeszedni a gondolatait, és sebészhez méltóan célszerűen és következetesen gondolkodni: „Két kérdést kell megválaszolnom magamnak: a drónokat irányító katona, messze a harctértől, kombattáns-e és jogos célpont-e? És egy gyanútlan ellenséges katona célzott, hidegvérű meggyilkolása erkölcsileg jogos-e?” Erkölcs? Hát, ez nem egy keresztény fogalom, amiről hallott néha, amikor elkísérte amerikai feleségét vasárnapi misére? Mire tanították az imámok kisfiúkorában, amikor a falujában néhanapján elment a madraszába? „A szunna parancs és engedelmesség. Ha feltétel nélkül aláveted magadat Allah akaratának, muszlim vagy, ha nem, hitetlen. Olyan egyszerű: az egyik vagy a másik, fehér vagy fekete. Nincs más választás.” Vagy valami ilyesmit.

Az első kérdést könnyű volt megválaszolni: igen, a drónokat irányító katona kombattáns és jogos célpont, tekintet nélkül arra, hogy hol tartózkodik. A második kérdés fejtörést okozott Hamidnak: megölni a katonát gyilkosság vagy önvédelem? „Vizsgáljuk meg a kérdést az ellenség szempontjából! Ami őt illeti, én jogos célpont lehetek, mert felvettem a kapcsolatot a mullah-val és az imámmal, akik a tálibok tudvalevő támogatói és segítői. A besúgók már értesítették az illetékeseket. Ha kell, az irányító célba vesz engem is, és végez velem. Hát, nem önvédelem-e, ha én ölöm meg előbb? Az imám mondta: szemet szemért, fogat fogért – ha nem is ezekkel a szavakkal. Itt az én életemről van szó. S miért lenne bosszú? A bosszú olyan valaki ellen irányul, akit ismersz, akivel dolgod volt; én az irányítóval sohasem találkoztam. És ami a kettős állampolgárságomat, a kettős elkötelezettségemet illeti, azzal mi lesz? – folytatta Hamid a gondolatmenetét. – Felesküdtem az amerikai zászlóra, amikor állampolgár lettem. Áruló és gyilkos lennék, ha végrehajtom a rám sózott küldetést? Amikor felesküdtem az amerikai zászlóra, vajon szakítottam-e a népemmel? A törzsemmel? A mullah szerint semmi esetre sem, hiszen itt vagyok.” Egy sajátos megoldás jutott Hamid eszébe: „Ha szülőföldem és az új hazám harcban áll, akkor annak az oldalára állok, akit megtámadtak… A szülőföldemet, a törzsemet támadták meg.”

Hamid felidézte a pillanatot, amikor a mullah először felvetette a gondolatot, hogy ő, az afgán-amerikai, fogjon fegyvert az amerikai haderő ellen. Akkor azt hitte, hogy a mullah megőrült, de most, hogy újra átgondolta a helyzetet, lassacskán harag és indulat vett erőt rajta: véghez fogja vinni a feladatot! Felleli, fixálja és felszámolja a drónokat irányító katonát. Allah úgy segítse! Ő lesz a közvetlen – nem a távoli – ragadozó, az élő és lélegző drón!

Délután Hamid visszament a faluba, ami 8 kilométerre helyezkedett el a várostól. Az esti ima után otthon találta Gul mullah-t. A mullah rögtön fogadta, a jobb kezét Hamid mellére tette, és homlokát Hamid homlokához érintette: – Allah áldása a vendégre – mondta.

– Jöttem, hogy átvegyem a megbízatásomat – mondta Hamid.

A mullah elmosolyodott.

– Úgy beszélsz most, mint egy katona.

– Az vagyok.

A mullah a fiókosszekrényhez ment, az egyik fiókból elővett egy irattartót, lapozott benne, és kivette belőle egy kefehajú, napbarnított, borotvált, mosolytalan és elszánt tekintetű amerikai katonatiszt fényképét.

– Ez a te embered, és itt a címe. Egy sportoló férfi. Majdnem minden reggel, hat óra körül, futni megy a Hegykanyar utcával párhuzamos futóösvényre, a nagy hegy aljában, közvetlenül a golfpályától északra. A város térképén könnyen megtalálod a helyet, nem lehet eltéveszteni. Küldetésed, hogy végezz vele. Rád bízzuk, hogyan. De csakis jövőre, június 7-e és 14-e között. Ez kulcsfontosságú. Sem előbb, sem utóbb. Nem mondok többet.

– Hogy jutott hozzá ezekhez az adatokhoz? – kérdezte Hamid, és rögtön tudta, hogy nem kellett volna.

– Nem akarod tudni. Minél kevesebbet tudsz, annál jobb mindannyiunknak. Ha letartóztatnak és kihallgatnak, ne próbálj ellenállni nekik. Nyugodtan nevezz meg engem. Úgyis ismernek: pusztulásra ítélt ember vagyok. Lehet, hogy a drón, ami majd megöl, már felszállott.

A mullah elkísérte Hamidot a háza kijáratáig. Nem ráztak kezet, és nem is ölelték meg egymást.

Hamid megállt a hegytetőn. A nap utolsó sugara kialudt a völgyben. Elsötétültek a házak, a gyümölcsösök és a rétek, csak a folyó ezüst szalaga világított még. A férfi úgy érezte, hogy részvevője a történelemnek.

Három nappal később Hamid becsomagolta a holmiját. Beírta a noteszébe a katona címét egy amerikai orvoskolléga neve mellé. A katona fénymásolt fényképére ceruzával krikszkrakszokat rajzolt, hogy úgy nézzen ki, mint egy sebészeti beavatkozás tervezete, és a fényképet becsúsztatta a Hadisebészet tankönyv fejlövéseket tárgyaló fejezetének a lapjai közé. Tudta, hogy az USA-ban tüzetesen át fogják vizsgálni a holmiját. Másnap reggel felszállt a Kabulba induló buszra, és Kabulban az USA-ba tartó repülőjáratra.

Kandahar tartomány
1980

Második fejezet

1980-at írtunk, február vége vagy március eleje lehetett, amikor Hamid egy szombati napon helikopterek távoli kelepelésére és a közelben hernyótalpak csörömpölésére ébredt. Szombat volt, mert a megelőző napon voltak a pénteki imák. Felkelt, magára kapta a sálját, kisurrant a hálószobából, és átosont a keskeny udvaron a bejárati téglafalig. A téglák közt, egy résen át, megpillantotta egy dízelolajfüstöt okádó, szovjet T54-es tank – zöld felületen vörös csillaggal ellátott – félelmetes tömegét. Lába alatt rázkódott a talaj, összhangban az üresjáratban zakatoló gépóriás lüktetésével. A gépezetből áradó hőség megcsapta az arcát. A Vörös Hadsereg elérte a faluját, nem messze Kandahar kültelkeitől.

Az elkövetkező napokban Hamid és társai nem fértek a bőrükbe, reggeltől estig járták a falu elhagyatott utcáit, nehogy elmulasszák a fegyveres összeütközéseket. A szovjetekkel szövetséges afgán katonák géppuskatűzzel pásztázták a „rendszer ellenségeinek” portáját, és néhány házat romba is döntöttek. A főtéren a falu vezetőjének, a kabuli bábkormány ádáz ellenségének emeletes betonháza előtt – a ház mérete és tartóssága tulajdonosa fontosságáról tanúskodott – kis csoport bámészkodó, köztük Hamid, gyülekezett, ügyet sem vetve a szovjet tankra, amely tőlük átellenben fordult be a térre. Szép lassan a tank ágyúcsöve feléjük fordult, és tüzelni kezdett. A légnyomás a földre terítette Hamidot és a körülötte ácsorgókat. Tizenöt-húsz másodpercig teljesen süket volt, tántorogva állt talpra – többen a földön maradtak –, és futásnak eredt, hogy mentse az életét. Vele párhuzamosan futott az utca túloldalán egy férfi, zsebkendőjét a nyakára szorítva, meztelen karján csurgott végig a vér, majd le a földre a könyökéről. Hamid csak később vette észre, hogy a lövés következtében egy apró szilánk az arcába fúródott. Attól kezdve óvatosabb volt. Amikor egy orosz őrjárat közeledett, a férfi és társai bevetették magukat a sikátorok útvesztőjébe, ahová az oroszok nem merték követni őket.

Miután a falu felszabadult, a fiúk – Hamid velük – elmentek a falu végére megnézni a harcteret, ahol az előző napokban a felkelők felvették a harcot a megszállókkal. A feltúrt, letaposott réten az oroszok hátrahagytak egy kilőtt, páncélozott csapatszállító járművet; hernyótalpa legöngyölődött, kerekei kibicsaklottak, mint egy eltört boka. A földön, nem messze a roncstól még mindig látható volt egy laposra gázolt emberi test körvonala.

Akkoriban és még utána sokáig Hamid nem értette, hogy mi késztette az oroszokat arra, hogy megszállják a szülőföldjét, hiszen Kabulban jó ideje a kommunisták voltak hatalmon. Az iskolában Taraki arcképe lógott a falon. A képét nemsokára felváltotta Babrak Karmal, szintén kommunista vezér arcképe. Hamid csak évekkel később, amikor már az USA-ban élt, hallott a személyi kultuszról. Mint kisdiák, az osztálytársaival együtt ki volt téve a kommunista propagandának – egy alkalommal autóbusz jött értük és vitte őket Kandaharba, ahol kis vörös zászlókat nyomtak a kezükbe, hogy részt vegyenek egy díszfelvonuláson. Csak egy dolognak örült Hamid: az iskolában megjelentek a lányok, előírás szerint fejkendőben, a nők társadalmi beilleszkedésének a jegyében. Egy párszor a srácok hozzájutottak a felkelők nyomtatványaihoz – Mudzsahedin Felhívása a Diáksághoz volt a címe –, és mielőtt elégették volna őket, elolvasták mindegyiket az elejétől a végéig.

Hamid apja tervezőmérnök volt, közmegbecsülésnek örvendett a faluban, az emberek tudták, hogy ellenzi a kormányt Kabulban, és ellenfele a megszállóknak: rövidesen elkerülhetetlenül megtorlások célpontjává vált. Az a hír járta, hogy csatlakozott a felkelőkhöz, a mudzsahedinhez, parancsnoki rangra emelkedett Umar parancsnok álnéven, hogy megkímélje a családját a zsarolástól és az annál is rosszabbtól. Hamid nővére feleségül ment egy kisgazdához egy szomszéd faluban, a bátyja pedig tisztviselő volt Kandaharban. Hamid lett a névleges családfő. Az édesanyja és nagynénjei engedelmeskedtek neki, és kényeztették. Évekkel később jött rá, hogy két nagynénje apja második és harmadik felesége volt, unokaöccsei és unokahúgai pedig a féltestvérei.

Hetekkel később, amikor alkonyatkor Hamid hazatért, álarcos fegyveresek állták az útját, szó nélkül a kerítésfalhoz lökték, és megmotozták. Miután azonosította magát, minden magyarázkodás és bocsánatkérés nélkül bekísérték a házba: az apja testőrei voltak. Umar parancsnok hazajött.

Napokon keresztül nemigen látta az apját, aki leginkább az asszonyok lakosztályán időzött. Egyszer vacsora után az apja intett neki, hogy beszélni akar vele.

– Döntenünk kell, mi lesz veled – mondta. – A háború még sokáig fog tartani, az oroszok nem azért jöttek, hogy megszabadítsanak az elnyomóinktól, hanem hogy elejét vegyék a küszöbön álló amerikai beavatkozásnak a térségben. Paranoia vezérli úgy az egyiket, mint a másikat. – Hamid nem tudta, hogy a paranoia mit jelent. – Az oroszok azt hiszik, hogy technológiai fölényüknek köszönhetően egykettőre végeznek velünk. Tévednek. Mullah Massoud – Hamidnak fogalma sem volt, hogy ki ez az ember – fent északon veszi fel velük a harcot, mi pedig itt délen – Allah segítsen meg minket! Az állandó nemzeti hadsereg már átállt; a katonák letépik az egyenruhájukról a pártjelvényt. Törzsi nép vagyunk, a nomádok állandó mozgásban vannak, nem lehet őket sarokba szorítani és megsemmisíteni, dacolnak. Vallásunk parancs, hogy ellenálljunk és harcoljunk. A muszlim, aki megadja magát és megtagadja a hitét, elveszíti élete értelmét. Ezért harcolunk.

Hamid megigézve hallgatta az apját.

– Számodra itt nincs maradás – folytatta. – Nincs szükségünk még egy mártírra. Menj Amerikába! Egy nap még szükségünk lehet ott rád. – Hamid nem értette, mit akar mondani ezzel az apja. – Ismerek valakit New Yorkban; keresd fel! Iratkozz be az egyetemre, ha jól tanulsz, felvesznek az orvosira, orvos leszel, mindig is szerettél állatokat boncolni, amikor gyerek voltál. – „Apám arra utal, hogy mindig néztem, amikor a felnőttek feldaraboltak egy leölt állatot” – gondolta Hamid. – Egy kísérő jön majd érted, és átvezet a Khojak-hágón Pakisztánba, Kvettába. Az anyád bátyja ott lakik, az egyetemen tanít, ő majd segít neked, és útba igazít. Ne felejtsd, hogy az apád nevét viseled. Allah adjon erőt neked!

A parancsnok felemelkedett, Hamid is; megölelték egymást, megérintve egymás homlokát. Az apa búcsút intett a fiának: kiosztott parancs, újdonsült újonc.

(„Mennyire jellemző – gondolta Hamid évekkel később –, hogy miután elválunk az anyánktól, egykettőre elfelejtjük a melegségét és a szeretetét, de az apánk kinyilatkoztatásait, önkényeskedését és pózolását sok évvel a halála után sem.”)

Pár nap múlva beállított a kísérő egy fürge, kemény kis ember formájában. Olajbarna arcszíne, ferde szeme, gyér szakálla üzbég őseire utalt; a határozott fellépés, az összeszorított fogak nem hagytak kétséget, hogy ki itt a főnök. Felmérte Hamidot.

– Menj, vegyél fel meleg ruhát! Felmegyünk a hegyekbe – mondta kurtán. Hamid szó nélkül engedelmeskedett. Csak pár perce maradt, hogy elbúcsúzzon az anyjától, de az előző este hosszasan elbeszélgettek. Az anyja a könnyeivel küszködött. Amint megölelték egymást, megérintette a fia homlokát. Hamid sohasem felejtette el ezt a kézmozdulatot, melyet évekkel később a papok áldást adó kézmozdulatában vélt felismerni.

Az üzbég és Hamid gyalog ment Kandaharba. Pár napja bombatámadás szakította meg a város áramszolgáltatását, és kivont a forgalomból egy erőműtelepet. Tankok, harckocsik, csapatszállító járművek és teherautók oszlopai torlaszolták el az utakat. A kijárási tilalmat a hatóságok kiterjesztették este nyolctól hajnal négyig. Kettőjüknek nem volt maradása a városban.

A város déli peremén az üzbég megvesztegette egy katonai teherautó vezetőjét, hogy vigye el őket a pakisztáni határig. Az üzbég és Hamid a teherautó nyitott rakodóterületén, a vezetőfülke mögött foglalt helyet, hogy védjék magukat a jeges ellenszéllel szemben. A szerpentines kapaszkodón, a tornyosuló hegyoldal és a szédítő szakadék között a teherautó vezetője hol fékezett, hol gázt adott.

Pár kilométerre az oroszok által ellenőrzött határátkelőtől az üzbég felállt, és dörömbölni kezdett a vezetőfülke tetején, hogy leszállnak. Nekivágtak a meredeknek, és nem álltak meg, míg el nem érték azt a pontot, ahol a fenyőerdőt felváltja az örök hó országa. A kettő közt húzódó, keskeny alpesi réten mentek tovább déli irányban. A sziklás lejtőn lassan tudtak csak előre haladni. A kanyargó hegyoldalban a távolság a határig hosszabbnak bizonyult, mint ahogy az üzbég gondolta. Késő délután volt, és még most sem látták a határátkelőt lent a mélyben.

A metsző nyugati szél viharfelhőket kergetett feléjük. Mire siettükben felfigyeltek rá, már elérte őket a hóvihar.

– Siess, fiú – rivallt az üzbég Hamidra –, dobd le a hátizsákokat és a pufajkákat oda a fenyő alá, egy kupacba, és segíts nekem, gyorsan… gyorsabban! – Az üzbég, mint eszeveszett, hosszú pengéjű késével vagdalni kezdte a térdig érő füvet, a kórót, és hordta a kupacra. Hamidnál is volt kés, de rövidebb. Ő is vagdalni kezdte a gazt, összegyűjtötte a lehullott gallyakat, és vitte, ahová az üzbég. Amikor jóformán vállig ért a kupac, lenyomkodták, és az üzbég óvatosan kihúzta alóla a hátizsákokat és a kabátokat. Mindketten bebújtak szorosan egymás mellé a kupac aljára, a gödörbe, hogy meg ne fagyjanak az éjjel.

Hamid néma csendre ébredt – a fenyő ágai vastag hóréteg alatt roskadoztak –, és érezte az arcán a felkelő nap melegét.

Amint a hegyoldalban elhaladtak az ellenőrző pont felett, lent az országút közepén Hamid meglátta az őrházat és a két ácsorgó orosz katonát; az egyiknek a vállán volt a puska, a másiknak a derekán egy dobtáras géppisztoly. Beléptek Pakisztánba. A meredek lejtőn lefelé egy fennsíkra érkeztek, onnan Chaman, a határváros, már nem volt messze.

A város túloldalán egy teherautóknak szánt megállóhelyen a kísérője hosszasan alkudozott egy autóvezetővel. A férfi színes, buggyos inget és nadrágot, fülében rézkarikákat viselt. Művirágfüzérekkel, színes szalagokkal és csilingelő fémrojtokkal díszített, hodály nagy fedett teherautója vándorcirkuszra emlékeztette Hamidot. Bankjegyek cseréltek gazdát; a cirkuszos kelletlenül beleegyezett, hogy felveszi a fiút. Dolga végeztével az üzbég se szó, se beszéd eltűnt, még mielőtt Hamid beszállhatott volna a teherautó lakóterébe.