DR. RAYMOND A. MOODY
PAUL PERRY

BIZONYÍTÉK:
van Élet az Élet után

Megdöbbentő eredmények a túlvilági élet létezéséről
öt évtizednyi halálközeliélmény-kutatás alapján

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dr. Raymond A. Moody & Paul Perry / PROOF OF LIFE AFTER LIFE

Atria Books an Imprint of Simon & Schuster,

1230 Avenue of the Americas, New York, NY 10020., USA, 2023

Fordította

Nagy Mátyás

Szerkesztette

Tóth Gábor

Copyright © Raymond A. Moody and Paul Perry, 2023

Hungarian translation © Nagy Mátyás, 2024

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2024

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2024

Original design: Devon Smith

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Tóth Attila

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9789636300937

MOBI ISBN 9789636300944

Szeretettel ajánlom feleségemnek, Cherylnek,
valamint gyermekeinknek, Carternek, Carolnak, Averynek,
Samuelnek és ifjabb Raynek.

DR. RAYMOND A. MOODY

Feleségemnek, Darlene-nek,

valamint gyermekeinknek és unokáinknak,
akik a világot jelentik számunkra.

PAUL PERRY

Rövidítésjegyzék

IANDS (International Association of Near-Death Studies) – Halálközeliséget Tanulmányozó Nemzetközi Társaság

NDE (near-death experience) – halálközeli élmény

NDERF (Near Death Experience Research Foundation) – Halálközeli Élmények Kutatási Alapítvány

NIA (National Institute on Aging) – Nemzeti Öregedésügyi Intézet

NIH (National Institute of Health) – Nemzeti Egészségügyi Intézet

OBE (out-of-body experience) – testen kívüli élmény

SDE (shared death experience) – közös halálélmény

SPR (Society for Psychical Research) – Lélekkutató Társaság

TL (terminal lucidity) – végső világosság

Tartalomjegyzék

Előhang

Előszó – A bizonyítás terhe

Bevezetés – Túl a halálközeli élményeken

1. fejezet: Közös halálélmények

2. fejezet: Az első érv: Testen kívüli élmények

3. fejezet: A második érv: Prekognitív események

4. fejezet: A harmadik érv: Az átalakító fény

5. fejezet: A negyedik érv: Végső világosság

6. fejezet: Az ötödik érv: Spontán művészi hajlamok, gyógyulások és készségek

7. fejezet: A hatodik érv: Fény, köd és zene

8. fejezet: A hetedik érv: A pszichomanteum

Konklúzió

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Gyakori kérdések

Hogyan alakíthatod ki a saját pszichomanteumodat?

A szerzőkről

Előhang

Az emberiség óriási ajándékot kapott, amikor 1975-ben dr. Raymond Moody megjelentette a világot megváltoztató, Élet az élet után című könyvét. Filozófiaprofesszorként lenyűgözték az ókori görögök, és olyan ragyogó elmék inspirálták, mint Platón, aki maga is feljegyezte különböző emberek halál utáni életre utaló beszámolóit.

Könyvében figyelemre méltó történetek hosszú sorát publikálta, amelyek több mint száz olyan betegtől származtak, akik megosztották halálközeli tapasztalataikat. Felfedezései végül arra késztették Moody professzort, hogy publikálja kutatásait, s egyben érdekes bepillantást nyújtson a korai görög filozófusok által sugalmazott túlvilági élet modern valóságába. Mindazonáltal úgy érezte, a haldoklók beszámolói természetüknél fogva nagyon szubjektívek, és amire végső soron a racionalitás világának szüksége lenne, az nem más, mint a számszerűsíthető, objektív bizonyítékok tényei.

Bár az elkövetkező évtizedek során több olyan könyvet is írt, amelyek közvetlenül kapcsolódtak a túlvilági élet kérdéséhez, a kezedben tartott könyv az első erőfeszítés számos egymást átfedő bizonyítéksor egységes rendszerré alakítására, melynek célja az, hogy alátámassza a túlvilág valóságának objektív létezését.

Világszerte milliók vannak tisztában azzal, hogy 1975-ben dr. Moody a terület atyjaként járult hozzá a halálközeli élmények (angolul: near-death experiences; továbbiakban: NDE) kifejezés megalkotásához, ugyanakkor jóval kevesebben ismerik a 2010-ben megjelent figyelemre méltó, Glimpses of Eternity [Bepillantás az örökkévalóságba] című könyvét. Ezt a művet teljes egészében a közös halálélményeknek szentelte, amelyekben ugyan benne foglaltnak az NDE-re jellemző komponensek, mégis inkább a normális, egészséges szemlélőkre összpontosít, azokra az emberekre, akik vagy épp egy haldokló személy ágya mellett tartózkodnak, vagy egy bizonyos távolságra tőle.

Jelen munkájában nagymértékben kibővíti a közös halálélmény fogalmát, bemutatja, hogy ezek az esetek mennyiféleképpen szolgálnak objektív bizonyítékául az agy és a test határain túli tudat létezésének, illetve megerősíti a lélekre és a szeretetteljes kapcsolatokra vonatkozó azon elképzelésünket, miszerint ezek a fizikai test elmúlását követően is léteznek.

Ez a kibővített módszertan jelentős új munkaterületeket vonultat fel a túlvilági léttel foglalkozó tanulmányok terén: például a testen kívüli élmények modern dokumentálását és a spirituális eseményeket magukban foglaló prekognitív tapasztalások megfigyelését (beleértve dr. Moody, valamint családja és barátai néhány mélyen személyes élményét is). Értekezik még a végső (vagy paradox) tisztánlátásról, világosságról is; olyan – kognitív, érzelmi és kommunikációs képességeik teljes birtokában lévő – emberek rövid visszatéréséről az életbe, akikről azt gondolták, hogy olyan visszafordíthatatlan agykárosodást szenvedtek, amely egyáltalán nem tett volna lehetővé ilyen szintű tisztánlátást. Ennek ellenére korántsem ritkák az ilyen esetek.

Sorra veszi a fény átalakító erejének konkrét eseteit is, valamint a megmagyarázhatatlan gyógyulásokat és a halálközeli élmények által biztosított új képességeket. Különösen lenyűgözőek azok a részek, amelyekben megosztja a pszichomanteum, a tükörbe nézés antik görög technikájának használatával kapcsolatos tapasztalatait, amelyet rendkívül hatékonynak talált az elhunyt szerettekkel való kommunikáció ajtajának megnyitásában.

Mindent összevetve, ez a könyv beszámolók és átfogó elemzések rendkívül gazdag tárházát nyújtja, melyben dr. Moody mintegy karrierjének summázataként egy olyan munkát ad a kezünkbe, amely teljes mértékben alátámasztja és beteljesíti az 1975-ben megjelent Élet az élet után című könyvének ígéretét. Ez a könyv valóban az élet utáni élet szilárd bizonyítéka! Jó olvasást!

Dr. Eben Alexander
a Harvard egykori idegsebésze,
A mennyország létezik,
A mennyország felfedezése és a
Living in a Mindful Universe
[Élet egy tudatos univerzumban]
című könyvek szerzője

Előszó

A bizonyítás terhe

1987-ben ügynököm, Nat Sobel felkért, hogy írjak egy könyvet közösen dr. Raymond Moodyval. Komoly gondban voltam. Annak ellenére, hogy az American Health, egy virágzó általános egészségügyi folyóirat ügyvezető szerkesztőjeként tevékenykedett, fogalmam sem volt róla, hogy kicsoda is Raymond Moody, nem is beszélve arról, hogy mi is egyáltalán az a halálközeli élmény (NDE).

Az ügynököm teljesen ledöbbent, amikor ezt a tudomására hoztam.

– Nem hallottál még az Élet az élet utánról? – hüledezett. – Sosem nézel Oprah-t?

Már az ebéd felénél jártunk ekkor, s a dr. Moodyt és a kutatási területét illető tudatlanságom miatt csend borult az asztalunkra. Nos, tájékozatlannak éreztem magam.

Nat témát váltott, és azt hittem, hogy a dr. Moody megírásra váró könyvét illető vitának vége szakadt. De tévedtem. Nat befejezte a hamburgerét, előhalászott egy cetlit a kabátzsebéből, és az asztal közepére dobta.

– Itt van Moody telefonszáma. Hívd fel! – javasolta. – Muszáj megismerkedned ezzel a pasassal és ezzel a témával. Felvilágosító erejű lesz.

Még aznap este felhívtam dr. Moodyt, aki nyugodt és barátságos benyomást keltett bennem, és korántsem tűnt olyan merev orvosnak, mint amire számítottam. Megkért, hogy hívjam Raymondnak, és nagyon izgatott lett, amikor megtudta, hogy még sosem hallottam róla, és semmit sem tudok a halálközeli élményekről.

– Tiszta lappal kezdhetünk – nyugtázta.

A rá következő héten elrepültem Georgiába, hogy találkozzak vele, és kijött értem a repülőtérre. Több mint egy órányira lakott nyugatra a repülőtértől, ami lehetőséget biztosított számunkra, hogy sokféle témáról beszélgethessünk: elásott aranyról, bűnözői magatartásról (végtére is Raymond egy pszichiáter), politikáról, illetve igen, a halálközeli élményekről (NDE-kről) is. Mire megérkeztünk hozzá, beleegyeztem, hogy közösen megírjuk azt, ami végül az első közös könyvünk lett. A téma újdonságként és lenyűgözően hatott számomra, és A fényen túl írása közben sikerült elsajátítanom az NDE-vel kapcsolatos alapismereteket. Megtudtam, hogy sokan, akik majdnem meghalnak, és ez idő alatt elhagyják a testüket, gyakran látják elhunyt szeretetteiket, és a többségük kedvességet és bölcsességet árasztó fényben úszik. Mindez nagyon megfogott. Akkor és ott úgy döntöttem, annak szentelem magam, hogy létrehozzak egy tudástárat – Raymondnak és az NDE-k területén szerzett szakértelmének szentelt egyfajta adatbázist.

Mára ez a tudástár nagymértékben megvalósult. A Bizonyíték: van élet az élet utánt beleszámítva immár hat könyvet, két filmet és több száz interjú hanganyagát készítettük el. Ezek a hangfelvételek igazán különlegesek, mivel ott hallatszik rajtuk a Raymond alabamai vidéki otthona mellett elhaladó patak zúgása és hintaszékének nyikorgása is, amitől csak még szuggesztívebbek lesznek ezek az előadások. Minden alkalommal, amikor meghallgatom valamelyik felvételt, visszaemlékszem az interjú napjára, és hálát érzek, hogy ott lehettem.

Ezeket a felvételeket hallgatva mindig megdöbbent, hogy Raymond milyen mélyreható változást ért el a saját túlvilággal kapcsolatos hitét illetően. Amikor elkezdtük a közös munkát, még kerülte, hogy a halálközeli élményekre a túlvilági élet bizonyítékaként gondoljon. Szkepticizmusa oka nyilvánvaló volt: az NDE-k szubjektív tapasztalatok, amelyeket csak az észlelhet, aki átéli őket. Tehát ahhoz, hogy egy ilyen merész állítást, miszerint a tudat túléli a test halálát, bizonyítani lehessen, legalább egy másik személynek is tanúsítania kell azt. Ezt nem úgy értem, hogy nézni kell valakit, amint épp meghal, hanem valamilyen tárgyilagos módon csatlakozni kell hozzá a halálélményében. Ezt a fajta tanúságot közös halálélménynek (angolul: shared death experience; továbbiakban: SDE) nevezik, ami – ahogy azt ebben a könyvben látni fogod – annyit tesz, hogy egy élő ember valamilyen módon részt vesz egy haldokló személy megélt élményeiben.

Az SDE-knek számos formája létezik: az egyik ilyen az, amikor a saját szemünkkel látjuk, amint egyfajta ködpászma távozik az ember haldokló testéből; vagy mondjuk távolról mentálisan kommunikálunk egy haldoklóval; és így tovább.

Raymond és én 2005 környékén kezdtünk komolyabban foglalkozni az SDE-kkel, de már több mint egy évtizeddel korábban tisztában voltunk a létezésükkel, melyet követően több száz évvel korábban megtörtént esetekről kutattunk fel írásos emlékeket, illetve kortárs beszámolókat hallgattunk meg. Már az első könyvünkben is megemlítettük őket, többek között néhány nagyon érzékletes SDE-t is, amelyek a mostani kiadványban is szerepelnek. Aztán egy nap a hintaszékünkben ülve bevillant a felismerés: az SDE-k a túlvilági élet bizonyítékai! Ez a hirtelen felismerés a kutatásunk fókuszát az SDE-k összegyűjtésére, tanulmányozására és kategóriákba rendezésére irányította.

Úgy érezzük, hogy az ezeken az oldalakon összegyűjtött információk bizonyítják, hogy a tudat túléli a test halálát. Egy lépéssel továbbmenve Raymond úgy hiszi, hogy az SDE-k által kínált objektív bizonyítékok tömege azt jelzi számunkra, hogy a túlvilág létezésére vonatkozóan nincs szükség további bizonyításra – sőt mi több, inkább a hitetleneknek kellene bebizonyítaniuk, hogy nincs túlvilág.

„Teljesen észszerű azt feltételezni, hogy van élet a halál után – állítja Raymond. – Semmilyen módon nem tudom nem észrevenni a bizonyítékokat. Próbáltam, de nem ment. Szóval azt mondom, igen, a halál utáni életbe vetett hit teljes mértékben racionális.”

A következő oldalakon ennek a racionális alapokon nyugvó hitnek az alapjául szolgáló objektív bizonyítékok várnak rád.

Paul Perry

Bevezetés

Túl a halálközeli élményeken

Hiszen senki sem tud a halálról semmit, még azt sem, hogy nem éppen a legnagyobb jótétemény-e mindenekelőtt az ember számára – és mégis úgy félnek tőle, mintha bizonyosan tudnák, hogy a legnagyobb baj.{1}

PLATÓN

Nehéz elképzelni, hogy önmagában a halálközeli élmény (NDE) nem szolgál végső bizonyítékul a halál utáni életre.

Nem kételkedem az NDE-kben. Végtére is én neveztem el és határoztam meg a halálközeli élményt még 1975-ben.[1] Személy szerint úgy gondolom, hogy az NDE-k a túlvilági élet részleges bizonyítékául szolgálnak. Kellően sokaktól hallottam, miként hagyták el a testüket, látták a halott rokonaikat, valamint váltak tanúivá egy ragyogó és intelligens fény jelenlétének, és egyetértek William Jamesszel, a tizenkilencedik századi pszichológussal és filozófussal, akit a saját NDE-je a következő megnyilatkozásra késztetett: „Látja, de nem tudja meghatározni a fényt, amely fürdeti, s amelynek révén láthatja e megigézett állapotban felsejlő tárgyakat. Ha nem tudjuk elmagyarázni a fizikai fényt, hogyan magyarázhatnánk el azt a fényt, amely maga az igazság? […] De azt szeretnéd-e Uram, hogy szegényes és puszta szavakba öntsek olyan érzéseket, amelyeket csak a szív érthet meg?”[2]

Mégis, amikor befejeztem az Élet az élet után című könyvem számára végzett kezdeti NDE-kutatásomat, rájöttem, hogy a munkám sok olvasómnak még mindig nem nyújt választ arra a kérdésre, amelyet Platón a világ legfontosabb kérdésének tartott: Mi történik velünk, ha meghalunk?

Maga az NDE egy szubjektív esemény, amelyet nem tapasztal meg senki más, csak az a konkrét személy, aki épp megéli. Bár az NDE-beszámolókat sokan a túlvilági élet bizonyítékának tekintik, az élmény szubjektív természete miatt nem állhat meg az ítélőszék előtt a túlvilági élet végső bizonyítékaként. Más szóval, mindaddig nehéz hinned a halálközeli élményekben és az általuk valószínűsített túlvilágban, amíg te magad át nem éltél ilyet.

Az NDE korlátai

Úgy gondolom, hogy az NDE-k a túlvilág valódi bizonyítékai, ugyanakkor tisztában vagyok azzal, hogy ezek objektív bizonyítékokat nélkülöző szubjektív események, így jómagam és más hívők csak szubjektív szívvel és nem objektív elmével szólhatunk róluk.

Korai kutatásaim során a saját anyagomat objektív szándékkal értelmeztem: egy érdekes orvosi jelenséget elemeztem, és tudományos kötelességtudat vezérelt, hogy megnevezzem és meghatározzam azt. Miután annyi lelkes emberrel beszéltem, akinek NDE-ben volt része, a lelkem mélyén szubjektíven éreztem, hogy van élet az élet után, mindazonáltal az objektivitásra való törekvésem nem jutott túl magán a szándékon. Nem állt rendelkezésemre szilárd bizonyíték, amely megfeleltethető lett volna mindannak, amit az egyetemen nekem tanítottak. Különben is, nem szeretném megmondani másoknak, miben higgyenek, különösen nem egy ilyen fontos témában. Így hát megtartottam magamnak a véleményemet, és rábíztam az olvasókra, hogy maguk döntsenek az általam szolgáltatott „bizonyítékok” alapján.

Megvizsgáltam az összes esettanulmányt, amit addig összegyűjtöttem, és 1975 nyarán levezettem belőlük tizennégy közös vonást, amelyek összefoglalták mindazt, amit halálközeli élménynek, vagyis NDE-nek neveztem el.

1. Szavakkal kifejezhetetlen élmények. Ezek az élmények gyakorlatilag kifejezhetetlenek, mivel az emberi nyelvnek nincsenek szavai a halál pillanatában megélt tudatosság kifejezésére. Tulajdonképpen sokan, akik már átéltek NDE-t, ilyesmiket mondanak: „Egyszerűen nincsenek rá szavak, hogy kifejezzem, amit mondani szeretnék.” Ez természetesen problémát jelent, mert ha valaki nem tudja leírni, hogy mi történt vele, akkor nem tudja másokkal is megosztani, amit az NDE során átélt.

2. Hallják, amint halottnak nyilvánítják őket. Kutatásom során sokan meséltek arról, hogy hallották, ahogy az orvosuk vagy valaki más halottnak nyilvánítja őket.

3. Béke- és nyugalomérzet. Sokan számolnak be arról, hogy az élmény során kellemes érzések és érzetek kerítették őket hatalmukba, még azután is, hogy halottnak nyilvánították őket. Egy férfi, aki súlyos fejsérülést szenvedett, és nem voltak kimutatható életjelei, azt mondta, hogy eltűnt minden fájdalma, miközben egy sötét térben lebegett, és utolérte a felismerés: „Bizonyára meghaltam.”

4. Zaj. Számos esetben az emberek szokatlan hangjelenségekről számolnak be, például hangos zümmögésről vagy csengésről. Néhányan meglehetősen kellemesnek találták ezt a zajt, míg másokat rendkívül bosszantott.

5. Sötét alagút. Az emberek beszámolói szerint valami gyorsan áthúzta őket egy sötét helyen, amelyet a leggyakrabban alagútként írtak le. Egy ember például, aki égési és esés közben szerzett sérülésekbe halt bele, azt mesélte, hogy egy „sötét ürességbe” menekült, amelyben lebegett és bukfencezett.

6. Testenkívüliség. Ezen élmények során, többnyire az alagút megtapasztalását követően, a legtöbb embernek az volt az érzése, mintha elhagyná a testét, és egy azon kívüli fizikai pontból tekintene le rá. Egyesek úgy jellemezték, olyan, „mintha egy harmadik személy lennél egy szobában”, vagy „mintha egy színdarabban lennél”. A testen kívüli élmények leírásai meglehetősen részletgazdagok. Sokan olyan részletességgel írták le az orvosi eljárásokat és tevékenységeket, hogy a későbbiekben meginterjúvolt orvosok részéről kétség sem férhetett ahhoz, hogy a többnyire eszméletlen állapotban fekvő beteg valóban szemtanúja volt az NDE során történt eseményeknek.

7. Másokkal való találkozás. A testen kívüli élményeket gyakran követte a közelükben tartózkodó egyéb „szellemi lényekkel” történő találkozás – olyan lényekkel, akik azért voltak jelen, hogy megkönnyítsék az átmenetüket a halálba, vagy, hogy elmondják nekik, még nem jött el az ideje, hogy meghaljanak.

8. Fénylény. A leghihetetlenebb közös elem, amelyet találtam, és amely a legnagyobb hatással van az egyénre: egy nagyon erős fénnyel való találkozás, amit leggyakrabban egyfajta „fénylényként” írnak le. A beszámolókban újra és újra először halvány fényként jelenik meg ez a lény, majd csakhamar egyre fényesebbé válik, míg végül már földöntúli fényességű nem lesz. A vallásos hátterűek gyakran a „Jézus”, „Isten”, „angyal” szavakkal írják le. A fény kommunikál az egyénnel (néha olyan nyelven, amelyet előtte sosem hallott), s gyakran megkérdezi tőle, hogy készen áll-e a halálra, illetve, hogy milyen eredményeket tud felmutatni. De nem ítélkező módon teszi fel ezeket a kérdéseket. Inkább valamiféle szókratészi kérdésekről van szó, és olyan információk megszerzésére irányulnak, amelyek segíthetnek az illetőnek előbbre jutni az igazság és az önmegvalósítás útján.

9. Az életút végigtekintése. A fénylény által feltett puhatolózó kérdések gyakran az illető életének végigtekintéséhez vezetnek, egy olyan megdöbbentő erejű pillanathoz, amely során egész élete panorámaként tárul az ember elé. A végigtekintés rendkívül gyors, s időrendben, hihetetlenül élénk és valóságos képekben halad előre. Néha még „háromdimenziósként” is utalnak rá. Mások „érzelmekkel rendkívül telítettnek” jellemzik, sőt, olykor többdimenziósak ezek képek, ami azt a célt szolgálja, hogy az illető megérthesse a végigtekintés összes szereplőjének gondolatait.

10. Közeledés egy határhoz vagy korláthoz. Néhány esetben az illető arról számolt be, hogy egy olyan „határ” vagy „korlát” felé közeledett, amelyen túlról már nem térhetett volna vissza. Ezt a határt többféleképpen írták le: víz, szürke köd, egy ajtó, egy kerítés a mezőn vagy egy vonal, amely lehet akár képzeletbeli is. Egy esetben az illetőt a fénylény a vonalhoz kísérte, és megkérdezte tőle, hogy meg akar-e halni. Amikor azt mondta, hogy semmit sem tud a halálról, a lény azt mondta neki: „Lépj át ezen a vonalon, és megismered.” Amikor így tett, a béke és nyugalom „legcsodálatosabb érzését” élte át, és tovaszállt minden aggodalma.

11. Visszatérés. Nyilvánvaló, hogy az általam megkérdezett személyek visszatértek a fizikai életükbe. Néhányan küzdöttek a visszatérés ellen, és ott akartak maradni ebben a túlvilági állapotban. Egyesek arról számoltak be, hogy az alagúton át tértek vissza a fizikai testükbe. Mindazonáltal, amikor visszatértek, pozitív érzések töltötték el őket, amelyek még sokáig velük maradtak. Sokan olyan pozitív átalakuláson mentek keresztül, aminek köszönhetően eltűnt az NDE előtti személyiségük, és szinte felismerhetetlenné váltak a régi énjükhöz képest.

12. Hallgatás. Azok, akikkel beszéltem, normálisak voltak, és jól működő, kiegyensúlyozott személyiséggel rendelkeztek. Mégis, mivel féltek attól, hogy téveszmésnek vagy elmebetegnek bélyegzik őket, ezek az emberek gyakran döntöttek úgy, hogy hallgatnak az élményeikről, vagy csak olyan valakinek mesélnek róla, aki hozzájuk közel áll. Mivel nem állt rendelkezésükre közös nyelv, amelyen kifejezhették volna tapasztalataikat, úgy határoztak, hogy megtartják maguknak, hogy senki ne gondolja róluk, hogy a halállal való találkozásuk következtében lelkileg kiegyensúlyozatlanná váltak. Ez így volt egészen addig, mígnem már kellően sokan hallottak a kutatásomról ahhoz, hogy többé ne érezzék kényelmetlennek másokkal is megosztani a tapasztalataikat. Ezek az emberek (ún. NDE-átélők), akik sokáig hallgattak a halálközeli élményeikről, gyakran fejezték ki nekem köszönetüket ilyen és ehhez hasonló szavakkal: „Hálás vagyok a munkájáért. Most már tudom, hogy nem vagyok őrült.”

13. Az életre gyakorolt pozitív hatások. Annak ellenére, hogy a legtöbb ilyen illető magában tartotta a tapasztalatait, ezeknek az élményeknek az életükre gyakorolt hatása mélyreható és észrevehető volt. Sokan mondták nekem, hogy ezeknek a tapasztalatoknak köszönhetően az életük kitárult és elmélyült, tudatosabban kezdték élni a mindennapjaikat, és kedvesebben viszonyultak a körülöttük lévőkhöz. A látomásuk új célokat és erkölcsi elveket hagyott bennük, és azt az újdonsült elhatározást, hogy ezek mentén fogják élni az életüket.

14. A halálról alkotott felfogás megváltozása. Mindnyájan arról számoltak be, hogy megváltozott a halálról vallott felfogásuk. Már nem féltek tőle, ám sokan mégis úgy érezték, hogy rengeteg személyes fejlődés vár még rájuk, mielőtt végleg távoznának a fizikai létből. Továbbá elkezdtek hinni abban, hogy téves a túlvilág „büntetés-jutalmazás modellje”. A fénylény nyilvánvalóvá tette számukra „bűnös” tetteiket, és egyértelműsítette, hogy az élet sokkal inkább egy tanulási folyamat, semmint egy későbbi ítélkezés terepe.

E közös vonások feltárása volt kutatásom legfontosabb aspektusa, és – ha belegondolok – valószínűleg a legfontosabb dolog, amit egész életemben véghez vittem. Korábban még senki sem tanulmányozta igazán ezeket a tapasztalásokat, annak ellenére, hogy az NDE minden egyes eleme megtalálható az írott emberi történelemben. Az egész szem előtt volt, de senki sem gyűjtötte össze és tette emészthetővé a nyilvánosság számára.

Az Élet az élet után megírása során végzett munkám kitárta a kaput a halál témájával foglalkozó temérdek orvosi és filozófiai kutatás előtt. Olyan információkkal szolgált, amelyekre nagy szüksége volt mindazoknak, akiknek ebben a rejtélyes élményben volt részük, és immár vigasztalhatta őket a tudat, hogy nincsenek egyedül.

Sokan azonban, akik elolvasták a könyvet, még tovább merészkedtek. Azt hitték, hogy sikerült feltörnöm az élet nagy kódját, és végre letettem az asztalra a halál utáni élet bizonyítékát. Teljességgel bizonyos azonban, hogy ez nem sikerült nekem. Bármennyire is lenyűgözőek ezek a közös vonások, egy dolog hiányzik belőlük: az objektivitás.

Vonja le mindenki a saját következtetéseit

Értem, miért keverik össze az emberek az NDE-t a túlvilági élet bizonyítékával. Már csak az általam javasolt közös vonásokat olvasva is feltűnik, hogy magukban foglalják a túlvilág számos olyan jellegzetességét, amelyekről szinte minden vallás tanít. Ám ezek az NDE-elemek felvetettek számos zavaró kérdést önmagukkal kapcsolatban, nevezetesen a szubjektivitásuk kérdését, illetve azt, hogy szubjektív tapasztalatok lévén bizonyíthatnak-e ezek bármi mást is azon túl, hogy a tapasztalatot átélő embernek valamiféle reményteli haldokló álma volt. Rájöttem, hogy az NDE-k és a halál utáni élet összekapcsolása további kutatásokat igényel, és nem voltam benne biztos, hogy egyáltalán ez-e az az irány, amit követni szeretnék.

Egyrészt ritkán bocsátkozom ilyen jellegű spekulációkba. Az NDE-kutatásom során a kezdetektől fogva egészen a mai napig mindig világosan leszögeztem, hogy az NDE-k csupán szubjektív élmények, ennélfogva a tudományos bizonyítékok kritériumai szempontjából annyi mondható el róluk, hogy az NDE-átélők saját észleléseiről van szó. Mindenesetre szerintem úgy méltányos, ha hagyjuk, hogy az emberek levonják a maguk következtetéseit. Lássuk be, ha az embereknek mesélünk valakiről, aki megtapasztalta a klinikai halál állapotát, aki elhagyta a testét, aki látta a halott rokonait, s aki találkozott egy szerető fénylénnyel – ez minden bizonnyal beindítja majd a fantáziájukat.

Jegyzetek

Bevezetés – Túl a halálközeli élményeken

[1] Raymond Moody: Élet az élet után. Fordította: Kisnemes János, Schramek László. Totem Kiadó, Budapest, 1993.

[2] William James: A vallási élmény változatai. Fordította: Babarczy Eszter. Osiris Kiadó, Budapest, 2019, 180–181. o.

{1} Platón: Szókratész védőbeszéde. Fordította: Devecseri Gábor. Európa Könyvkiadó, Budapest, 1957., (29a) 22. o. – a ford.