Bíró Szabolcs

SÁRKÁNYFOGAK

Szolnoki Pista történetei I.

Copyright © Bíró Szabolcs, 2025

Kiadja a Székirodalmi e-könyvtár, a Historium Kiadó (Szabolcs Bíró – Historium) digitális imprintje, 2025

Felelős kiadó: Bíró Szabolcs

Szerkesztette: Bíró Huszár Ágnes

Borító: Bodnár Balázs

ISBN (epub): 978 80 89649 28 0

ISBN (mobi): 987 80 89649 29 7

www.biroszabolcs.eu

Tartalomjegyzék

Ki az a Szolnoki Pista?

Titkos testvériség

Vércseszemek

Sárkányfogak

Függelék

Ki az a Szolnoki Pista?

Szolnoki István 1988-ban született a kárpátaljai Beregszászon.

Szolnoki Pista 1305-ben látta meg a napvilágot a Magyar Királyságban, a szolnoki ispán másodszülöttjeként.

Szolnoki István 2011 tavaszán kóstolt bele először a középkori hagyományőrzésbe, majd 2014-ben megalapította saját csapatát, a Zolnok Lovagrendet, amely később Zolnok Bandérium néven folytatta a tevékenységét.

Szolnoki Pista 1321-ben vett részt élete első ütközetében, amely három napig tartott, és egy olyan sérüléssel zárult az ifjú harcos számára, ami örökre megváltoztatta az életét.

Szolnoki István a középkori hagyományőrzés révén ismerkedett meg a buhurttal, ezzel a kőkemény középkori sporttal, amely során a versenyzők egyszerre viselnek modern protektorokat és középkori nehézvértezetet, és amelyet valódi, csak épp életlen hidegfegyverekkel vívnak. István 2020-ban társalapítója volt a Lowland Boars Buhurt Teamnek, melynek címerállata egy fehér mezőben látható vörös vaddisznófej.

Szolnoki Pista néhány év szabad kalandozás után 1325-ben csatlakozott Lackfi István királyi lovászmester bandériumához, akinek idővel az egyik legmegbízhatóbb embere lett. Ennek köszönhetően saját csapattestet toborozhatott, amelyet kapitányként vezetett. A csapat címerállata egy fehér mezőben látható vörös vaddisznófej lett.

Na de hogy lehetséges mindez?

2017-ben, az Anjouk IV. része, a Szent György testvérei írása közben találtam ki, hogy több hagyományőrző cimborámat is beemelem a könyvbe, egy-egy róluk mintázott szereplő formájában. Az egyik ilyen karakter a Szolnoki István alapján megformált Szolnoki Pista lett, aki idővel a regénysorozat egyik legmarkánsabb mellékszereplőjévé fejlődött, majd a Lázár evangéliuma című történelmi horrorban is felbukkant.

Az Anjouk egy klasszikus hangvételű történelmi regénysorozat, amelyben Szolnoki Pista is egy klasszikus mellékszereplő: cinikus humorú, nőfaló hedonista, aki ugyanakkor remek harcos és jó barát. De már régóta éreztem, hogy több van benne ennél: ezért írtam meg 2022-ben a Nunquam retrorsus című eredettörténetét, majd 2024 karácsonyára a jelen e-könyvben is olvasható Vércseszemeket, amely már egy jóval későbbi, negyvenegy éves korában játszódó kalandjáról szól.

Ekkor már nem volt megállás: Szolnoki Pista köré egy teljes univerzumot képzeltem el, amely regények helyett novellákból, elbeszélésekből és kisregényekből áll – és amelyben Szolnoki már nem mellékszereplő, hanem központi hős.

A róla szóló történetek közül több külön-külön is megjelenik az Opus és a Bárka irodalmi folyóiratok lapjain, A magyar szerzőkért közösség online éves adventi kalendáriumaiban, valamint a szolnoki.blog.hu novellásblog felületén. A Szolnoki Pista történetei című e-könyvsorozat, melynek a Sárkányfogak az első darabja, a tervek szerint évente egy-két alkalommal jelentkezik, és hol egy-egy kisregényt, hol néhány tematikusan csokorba rendezett novellát tartalmaz majd – ez utóbbiak között mindig lesz olyan is, amely addig még sehol másutt nem jelent meg.

Szolnoki Pista önálló történeteit kétféleképpen lehet olvasni: vagy az Anjouk-sorozat kiegészítő darabjaiként, vagy egy azzal párhuzamos középkori világ szilánkjaiként. Ebben a világban ugyanis – az Anjouk-sorozattal szemben – sokkal egyértelműbben és erőteljesebben jelennek meg néprajzi elemek, túlvilági lények, mitologikus alakok, a néphiedelem rémei.

A Sárkányfogak három történetet sorakoztat fel. A Titkos testvériségben Szolnoki már meglett férfiként válik a Lackfi István által újjászervezett Szent György Lovagrend tagjává, ezzel pedig egy új világ tárul fel előtte. A Vércseszemek és a Sárkányfogak egy egymást kiegészítő novellapár: előbbi a magyar népmesekincsből merít (konkrét alapja a Mészáros Gyuri című népmese), utóbbi pedig arról szól, miképpen születnek a legendák – és közben mindkettő a zseniális lengyel fantasy-író, Andrzej Sapkowski Vaják-történetei előtt tiszteleg.

A Szolnoki Pista történetei eleve egy nagy főhajtás jó néhány popkulturális kedvencem előtt: az önálló történeteiben főszereplőként megjelenő Szolnoki karaktere elsősorban Ian Fleming James Bondjából, Robert E. Howard Conanjából, Mike Mignola Hellboyából, a Star Wars univerzum Mandalórijából, és persze Andzrej Sapkowski Vajákjából ihletődött – az alapja pedig természetesen az Anjouk-sorozat (és a való élet) Szolnoki Pistája.

Mindemellett külön köszönettel tartozom Magyar Zoltánnak és alkotótársainak, Németh Gyulának és P. Szathmáry Istvánnak a Bestiarium Hungaricum – Csodás lények és teremtmények a magyar néphagyományban1 című könyvükért, amit gyakran forgattam írás közben, és amelyet el is helyeztem a Sárkányfogak című történetben.

Még egy érdekesség: jelen e-könyv borítóján a valódi Szolnoki István látható. A viseletében akadnak nem korhű elemek (például a nyakát védő kitömött gallér és az egyujjas homokórakesztyű), de efölött szemet hunyhatunk, hiszen cserébe a történetek valódi hőse tekint vissza ránk a borítóképről.

Pisti, ezt a könyvet neked ajánlom – mert bíztál bennem, a víziómban, és mert a neved mellett az arcodat is adtad egy újabb valóra vált álmomhoz. Remélem, élvezni fogod az olvasást! Nincs is más hátra, mint hogy átadjalak az olvasóknak...

2025. november 24.

Kisudvarnok

Titkos testvériség

Lackfi István erdélyi vajda, Magyarország fehér sárkánya régi visegrádi portáján várt Szolnokira. Az Úr 1345. évének késő ősze volt, az égen csupa morcos felhővel. A Duna habjait hideg szelek fodrozták, az emeleti tornácon álló Lackfi is összébb húzta magán nehéz gyapjúköpönyegét.

Összevont szemöldökkel nézett maga elé. Dús, hosszú bajusza – ez az évtizedek óta hordott, sötét agyar – a szájával együtt konyult lefelé. Az udvaron serény szolgálók kerülgették a kutyákat meg a többi háztáji állatot, a túloldali laktanya falának támaszkodva fiatal harcosok szájaltak egymással.

Lackfi azonban nem látta őket: valójában nem is az udvarra, hanem a közelmúltba révedt. Arra a napra gondolt, amikor már mind tudták, hogy Lajos király fivérét, András herceget az aversai palotában meggyilkolták nápolyi ellenségei, és amikor a teljes királyi udvar bosszúesküt tett egy hátborzongató szentmise keretein belül. Aznap délután történt, hogy Lackfi felkereste az uralkodót, aki a vár egyik mellvédjéről kémlelte a távolt, és letett elé a kőpárkányra egy gondosan összehajtogatott, fekete gyapjúholmit.

Korábban szándékosan úgy hajtogatta össze, hogy a rávarrt vörös címer legyen kívül, közepén a fehér kettőskereszttel, afölött pedig a hét betűvel: IVISHFS. A király homlokráncolva, tanácstalanul nézte.

– Tudod, mi ez, felség? – kérdezte Lackfi.

– Tudom. Egy rég feloszlott rend jelvénye egy öreg köntösön…

– Szent György lovagságának testvéri társaságát soha nem oszlatták fel – jelentette ki a férfi. – Ennek a lovagrendnek pedig te vagy a nagymestere, uram.

– Sosem esküdtem fel rá.

– Az nem érdekes – makacskodott Lackfi. – Amikor atyád közel húsz esztendeje megalapította a rendet, közösen nyilvánítottuk ki, hogy annak a mindenkori magyar király a magistere. Ötvenen voltunk, sosem felejtem el azt a napot, amikor felavattak minket. Úgy volt, hogy minden áldott esztendőben állítunk új jelölteket, a jelöltek közül várományosokat, majd a várományosokból, ha egyhangúlag megszavaztuk, lovagok lesznek. És rövid ideig úgy is tűnt, hogy példaként szolgálhatunk a világ számára. Aztán viszont Felicián, az a vén eszehagyott elárulta a királyát, elárult minket is, és mindent felrúgott. Nem igazán mondta ki senki nyíltan, de tudtuk, a rendnek azért áldozott le, mert Zách Felicián bemocskolta. Nem állítottunk több jelöltet soha, gondold el, felség: hiszen éppen Felicián fia volt az a várományos, akit legközelebb befogadtunk volna a körbe! Az egykori rendtársaim zöme halott, én meg úgy őrizgetem ezt a régi fekete köpönyeget, mint ahogy a máglya elől megmenekedett, hajdani templáriusok dugdossák a fehér cappáikat, amiktől sehogy se bírnak megszabadulni…

– Mit kívánsz tőlem, István? – kérdezte a király türelmetlenül. – Mondd ki végre, ne köntörfalazz!

– Felség, a Szent György Lovagrendet fel kell éleszteni szunnyadásából – közölte Lackfi. – Atyádnak egyetlen alkalommal mertem ezzel előhozakodni, és kis híján dührohamot kapott. Végig se hallgatott.

– Csodálod talán?

– Nem – rázta a fejét a vajda. – Nem csodálom. Tőled mégis azt kérem, hogy hallgass meg. Annak idején a rend talán nem volt túl nagy hasznára az országnak, talán Károly király ezért is mondott le róla olyan könnyen. De lehetne ez másképp is. Ha újraszerveznénk a testvériséget, szigorúbb szabályzattal, meghatározott céllal…

– S mégis mi lenne az a cél?

– A lovagrend a birodalom pajzsa lehetne – felelte Lackfi István olyan szenvedélyes elszántsággal, hogy még hatalmas bajsza vége is beleremegett. – Szent György legyőzte a sárkányt. Ehhez tartanánk magunkat. De mindenekelőtt egy új jelmondat határozná meg működésünket: sokat tenni, keveset látszani!

Lajos király végre elértette a célzást. Hatalmasat sóhajtott, és rácsapott a mellvéd kőkorlátjára.

– A birodalom egyik leghatalmasabb embere vagy, István – jelentette ki. – Miért teszel úgy, mintha nem tudnád, hogy vannak kémeink, titkos hírszerzőink?

– Tudom, hogy vannak, felség – felelte amaz mord hangon. – De rosszul működnek együtt. Miért nem tudtunk az aversai merénylet tervéről? Hát Zára helyzetét miért egy segélykérő üzenetből ismertük meg? Korábban miért nem volt senki, aki segített volna jobb létre szenderülni Nelipics Ivánnak? Tovább megyek: miért nem tudtuk soha, mit szervezkedik a hátunk mögött Basarab vajda? Uram, mondd csak: hány és hány szörnyűséget kerülhettünk volna el, ha valakinek eszébe jut az, amiről most én próbállak téged meggyőzni?