Lackfi János

Hogyan írjunk verset?

Kreatív gyakorlatok

részlet

Borítóterv és illusztrációk: P. Szathmáry István

Lektorálta Mesterházi Mónika

© Lackfi János, 2020
Illusztrációk © P. Szathmáry István, 2020

© Helikon Kiadó, 2020

Felelős kiadó Szász Zsolt
Felelős szerkesztő Turi Márton
Olvasószerkesztő Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-620-244-6

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

1.
Épelméjű kérdések és válaszok

Mit tud ez a könyv?

Remélem, sokat. Mindenesetre megtanít szavakkal kézműveskedni.

Minden jobb művházban létezik korongozó, nemezelő, szabó-varró, ilyen-olyan tanfolyam. Oktatnak origamit, karatét, sütést-főzést. Működnek zeneiskolák, rajziskolák, tánciskolák. Vagyis él az a meggyőződés, hogy értelmes és kreatív módon lehet használni az eszünket, a kezünket, a testünket. És ezáltal valami művészit hozni létre.

Senki nem várja el, hogy egy-kettőre Jackie Chant faragjanak belőle a kerületi kungfustúdióban. Hogy a főzőtanfolyam után rögtön Michelin-csillagos éttermet nyithat. Hogy fél év hobbiszobrászkodás után ő lesz Michelangelo. Persze nem lehet kizárni, de nem erről szól a történet. Szerencsére manapság egyre több helyen lehet elsajátítani az irodalom fortélyait.

Jé, vagyis ez ilyen normális dolog?

Körülbelül annyira, mint bármely más szakma. Egyik költő vagy író normálisabb, a másik talán kevésbé.

Egyszer egy gimnáziumban járva azt találtam mondani, a költészet éppolyan mesterség, mint a vízvezeték-szerelés. Egy széplelkű lányka ezen rettentően kiakadt, mert verset írni igenis küldetés, szárnyalás, átlényegülés.

Igaza van. De akkor egy finom étel is költemény. Egy szép balettmozdulat is katedrális. Láttam szakiskolás, nagyon hátrányos helyzetbe született szavalót, aki jobban életre keltett egy verset, mint ahogy egy unott, profi színész tette volna. Mert átizzott rajta a szöveg, látszott, hogy belülről éli meg, és nem csak felpróbálja, mint egy ruhát.

Másfelől nincs igaza a lánglelkű lánykának. Hiszen ihlet nélkül semmit se lehet csinálni. Láttatok már ihlet nélküli vízvezeték-szerelőt? Mert én igen. Negyvenezer a kiszállás, de nem tudja megcsinálni, mert nem fér hozzá, és ez az alkatrész most amúgy sem rendelhető. Hát neki most nem volt ihlete.

Szóval igenis, az írásnak van tanulható, szakmai része. És igen, az írás nem csak a tanulható részből áll. Ám ha nem tanulunk, sosem jutunk el odáig, ahol az a bizonyos „több” kezdődik.

Nem kell folyton részegnek lenni,
no meg vérbajt beszerezni?

Hallgassunk egyik legnagyobb költőnk, a zseniális Weöres Sándor véleményére. Ő ugyanis nemcsak a Bóbitát írta meg, hanem mindent IS. Kitalált nép eposzát, tökéletesnél is jobb Mallarmé-szonettet, lovagregét és avantgárd szövegkollázst, dalokat és szimfóniákat, mindent, ami megírható. És alkoholügyekben is szakértőnek mondható.

Állítása szerint igen ritka, hogy részegen bármi hasznavehető művet összehozzon az ember.

Baudelaire viszont a kábítószerek kapcsán jegyzi meg, hogy hatásuk nem változtat semmin: aki jól ír, az betépve is tud jót írni, aki gyengén, az meg csak gyengét.

Hogy is van ez az ihlettel?

Szívesebben használom az „ötlet” szót, mert azt mindenki érti, ez az „ihlet” meg amolyan romantikus szószörnyecske.

Ha például szeretnék összeütni egy pofás kis fészert a víkendtelkemen, és van egy csomó használt anyagom, egy darabig azt se tudom, hogyan fogjak hozzá. Aztán alszom rá egyet-kettőt, és hoppá, megjön az ihlet, vagy inkább az ötlet. Korábban is, most is ugyanazok a lehetőségek, de most már kitaláltam, hogyan fogom összerendezni őket. Valami történt. Támadt egy ötletem. Vagy inkább több, összefüggő ötletem. Íme az a bizonyos „minőségi ugrás”…

És bizony, az „ihlet” nem old meg semmit, csak ad egy módszert, amit még ki kell munkálni. „Ihletből” írni nem lehet. Szavakból lehet írni, az ihlet pedig segít a rendezésben.

NOS, most van ihlet vagy nincs?

Van is, nincs is.

Ha azt hisszük, hogy az ihlet megcsinálja helyettünk a verset, hát olyan nincs. Olyan van, hogy lázba jövünk, és mindenfélét firkálunk, vagy jót, vagy rosszat. Ezt inkább transzállapotnak nevezik, önkívületnek, lelkesedésnek. Ám sok rossz vers születik önkívületben, és sok remekművet írtak teljesen hideg fejjel.

Az biztos nem igaz, hogy minél jobban érzem magam írás közben, annál jobb minőségű szöveget hozok létre. Egyik színházunkban darabot próbáltak, rettenetes hangulatban. A rendező üvöltözött, tárgyakat dobált, megalázott, megszégyenített embereket. Egy finom, érzékeny lelkű színésznő félrevonta a mestert, és kérlelni kezdte, nem lehetne-e, hogy jobb hangulatban teljen a munka. Mire a rendező rávágta: nem magának kell jól érezni magát, kincsem, hanem a nézőnek.

Ezt a típusú kollektív munkamódszert nem helyeslem, de bizony időnként szenvedve ír az ember. Mint minden gyakorlás, ez is erőfeszítéssel jár.

a jó versért szenvedni kell?

Előfordulhat, bár ez a könyv éppen arról beszél majd, hogyan lehet játékosan, jó hangulatban fejleszteni a költői készségeket.

Egy bizonyos babonát megint el kell oszlatnom. Varró Dániel kolléga mesélte, hogy egyik magyartanára azt tanácsolta, úgy lehet jó verseket írni, ha olyan lányba szerelmes az ember, aki úgyse szereti viszont. Ez is viccesen naiv megközelítés. Igaz, pár költő remekül megírta boldogtalan szerelmét. De mivel jó költők voltak, valószínűleg beteljesült szerelmüket is kiválóan megírták volna. Csak olyanjuk nem volt éppen.

Karinthy Frigyes veti fel egy karcolatában, hogy a Magyar Tudományos Akadémia nyisson Költőkínzó Intézetet. Közismert ugyanis, hogy a legszebb verseket a szenvedés szüli. Éppen ezért tehetséges költőinket rendszeres, kegyetlen kínzásokkal kellene minél nagyszerűbb és nagyszerűbb versek megírására serkenteni. (Szerencsére ehelyett inkább ösztöndíjakat lehet pályázni, ha nem is valami hatalmas összegűeket.)

Vagy mégsem kell szenvedni?

Akár ír valaki verset, akár nem, a szenvedésből még a legboldogabb ember is kiveszi a részét. Annyi sebzettségünk, hiányunk, megbántottságunk, elválásunk, mellőztetésünk van. Kizártnak tartom, hogy valaki ne ismerné, milyen szenvedni. Nagyon nagy persze a különbség aközött, hogy valaki megvágja az ujját a papír élével, vagy hogy rákos beteg.

Ám a szenvedést (vagy bármely más érzelmet, érzést, élményt) nem az tudja legjobban megírni, aki a legtöményebben éli át. Hanem aki jobban ért az íráshoz. A legtöbb írónak, költőnek átlagos élete volt, bár néhánynak közülük valóban sok szenvedés jutott.

Ha csak a szélsőséges élettapasztalat számítana, akkor a legjobb műveket a kommandósok, háborús árvák, hajléktalanok, halálos betegek írnák. Ilyen összefüggés azonban nincsen.

Ne már! éljünk átlagosan?

Hát igen, titokban minden művészlélek oroszlán, és iszonyú mozgalmas életet szeretne élni…

Nem is tudom, lehet, hogy túlzottan nyárspolgár vagyok, de egy izgalmas betörés helyett szívesebben veszem, ha eseménytelenül alszom éjszaka. Egy izgalmasan beszerzett nemi betegség helyett örömest élvezem az „unalmas” egészséget, amíg megadatik. Meg azt, hogy a családommal lehetek. De ez mindenkinek a maga döntése.

Egy biztos: izgalmasabb élettől senki se lett jobb szerző. Az unalmastól annál inkább. Mert minden áldott nap leült az asztalához, és írt. Örkény István (nekem) nagyon szimpatikusan mondja: „olyan hivatalnok vagyok, akit azért fizetnek, mert ír”. Ha választani kell aközött, hogy az életem vagy az írásaim legyenek izgalmasak, habozás nélkül az utóbbira szavazok.

Néhányan a 20. század legnagyobb költői közül teljesen átlagos mesterséget űztek: T. S. Eliot bankhivatalnok volt, Emily Dickinson háziasszony, Jorge Luis Borges meg könyvtáros.

Jó, nem úgy értem, hogy be kell punnyadni, és sótlannak lenni. Inkább éljünk „befelé mozgalmas” életet ízzel, színnel, tűzzel, szenvedélyesen. Találkoztam már postással, kasszással, takarítónővel, buszvezetővel, akik körül a szó legjobb értelmében forrt a levegő. Pezsgett bennük az élet, tudtak élni. Na, ezt nem tilos!

De akkor honnan jön az élmény?

Mindenhonnan. Az írói vagy költői én ugyanis nem ér véget ott, ahol az anyakönyvi adatok határt szabnak. Ha valamikor arra vágytam, hogy sarkkutató, kamikaze vagy indián nyomkövető legyek, lehet, hogy ebbe sokkal jobban beleéltem magam, mint a kétszázötven kémiaórába, melyre a suliban rákényszerítettek. Vagyis az énem részét képezik. Ha majdnem felvettek a színművészetire vagy halbiológusnak vagy pilótának, akkor simán lehet, hogy fejben inkább ezeket élem, mint a jelenlegi életemet. Az összes vágy, nem teljesült pálya, lehetséges szerelem és utazás a miénk képzeletben. És ha jó kis eszközkészletre teszünk szert, akkor meg is tudjuk ezeket fogalmazni.

Weöres szerint mindegyikünkben ott él egy szent és egy tömeggyilkos. Aki gondolta már embertársáról, hogy „dögölj meg!”, az tudja, milyen a gyilkosság. Aki akár egyszer is odaadta volna az életét egy másik emberért, az ismeri a szentséget. És persze a kettő közötti teljes érzelmi-indulati paletta minden árnyalatát érdemes felismerni magunkban. Minden normális és abnormális emberi érzés csírája ott van bennünk, s ha írni akarunk, ezek jól jöhetnek még.

szóval a művészember lehet indulatosabb?

Papíron mindenképp, ám ettől még a bíróságon nem védekezhetünk azzal, hogy ja, bocs, nem tudtam, hogy a másikat nem szabad agyonütni. Mire a bíró: „ja, nem tudta? Akkor menjen haza, és még egyszer meg ne lássam, hogy ilyet csinál”. Ilyen nincs, a tettekért vállalni kell a felelősséget, még akkor is, ha nem ismerjük az adott törvényt. Nem foghatom rá a bennem alvó tömeggyilkosra. Vagyis a tetteinkért mi felelünk, és a művészi hajlamok senkit sem jogosítanak fel mások kihasználására, testi-lelki bedarálására.

Van egy latin mondás, szerintem elég találó: „írj úgy, mint a jó írók, és élj úgy, mint a jó emberek”. Meg ezt a szállóigét is szeretem: „van, aki reggel tíztől este hétig színész, van, aki este héttől este tízig”. Vagyis ha látványosan játszom az eszemet, attól nem leszek nagyobb művész. Legfeljebb megpróbálhatom ezt elhitetni másokkal. Ha szerencsém van, bejön.

Ha jön az ihlet, akkor a mű kiszakad,
és már kész is van?

Ez inkább csak népszerű félreértés. Az irodalom szöszölős mesterség. Vagyis vég nélkül cserélgetjük a szavakat, csiszolgatjuk a sorokat, fényezgetjük, polírozgatjuk, lakkozgatjuk, mindhalálig. Egy szállóige szerint egy életmű súlya nem a leírt, hanem a kihúzott szavak számán múlik. És ez így is van.

Ifjúkoromban tizenöt évig sportoltam, dzsúdóztam, így szerencsére tudtam, hogy hosszú gyakorlás nélkül egyetlen technikát sem lehet elsajátítani. Ezért aztán mikor elkezdtem a költői pályára készülni, minden este legalább egy negyedórát vagy egy felet írtam a füzetembe. És másnap szétszedtem azt, amit előző nap alkottam, kimarcangoltam belőle a legizgalmasabbnak tűnő pár szókapcsolatot, és megpróbáltam azok felhasználásával létrehozni valami jobbat. Vég nélkül cincáltam a nyelvet, próbálgattam a szerkezetek teherbírását, és rengeteget tanultam ebből.

Ady Endre sportot űzött abból, hogy hajnali délben karikás szemmel bevonult egy kávézóba, tollat, papírt, tintát kért (akkor ezt lehetett), majd leült, és mélabús lélekkel, homlokát ráncolva írni kezdett: „hogy legyen, hogy legyen? Párisba tegnap beszökött… mondjuk… az Ősz”. És leírta valamelyik remek versét egyetlen javítás nélkül, hadd ámuljon a közönség. Hatvany Lajos báró azonban, aki a költő nagy rajongója és életrajzírója is volt, lefizette a szobalányt, beosont Ady hotelszobájába, és megtalálta azt a negyven összegyűrt, széttépett, telefirkált piszkozatot, melyeken a művész úr kiszenvedte magából a szöveget. Aztán persze megtanulta fejből, és látványosan papírra vetette a kávézóban, mert hát a marketing már akkor is fontos dolog volt.

Mi van a tehetséggel?

Sokan írnak nekem e-mailt, mellékelve bőrbe kötött összes műveiket, mondván, azonnal küldjek választ, tehetséges-e az illető vagy sem. Mert ha nem, folytatja a szerző, akkor széttépi a verseit, összetöri a számítógépét, kiirtja a családját. Dicséretes lelkesedés, nem mondom, látszik, hogy nem akármennyire fontos neki az ügy!

Kétféle lehervasztó választ szoktam ilyenkor adni.

Az egyik, hogy rakjon bele tíz-tizenöt évet, mindjárt kiderül, mennyire tehetséges. Hiszen ha valaki agysebész akar lenni, nem kap rögtön szikét a kezébe: tessék, fiam, próbálkozzon! És a pilótának készülőket sem ültetik oda a Boeing volánjához, hadd szóljon! Bizony, a versírás is egy szakma.

A másik válasz, hogy néhány kivételes esettől eltekintve nemigen lehet rögtön megítélni, ki mennyire tehetséges. Annál inkább lemérhető a jelenlegi szint, ahol tart. És ahonnan nyugodtan feljebb lehet lépni. Ha ülőmunkás tartásban, petyhüdt testtel odaállok a százméteres síkfutás rajtjára, nem azért maradok le rettentően, mert tehetségtelen vagyok, hanem mert elfelejtettem felgyúrni magamra száz kilócska izmot. Ha edzek alaposan, akkor már kiderül a tehetség is, hogy vajon mire elég ez, kocasportra, helyi bajnokságra, világversenyre…

Ez tényleg csak egy szakma, semmi misztikum?

Misztikum nagyon is van. Csak dolgozni kell hozzá előbb. Egy francia zongorista mondta: „minél többet tudok, annál szabadabb vagyok”. Ha ismerem az összes költői eszközt, akkor szabadon kiválaszthatom, melyiket használjam egy adott témához. Ha csak egy-két eszközöm van, akkor mindig azokat fogom használni. Viszont nem igazán hatékony csákánnyal tüzelőt aprítani, szöget beverni, csokihabot keverni. Mindennek megvan a technikája, a versnek is.

Viszont éppilyen fontos, amit egy nagyszerű költő, Rakovszky Zsuzsa nyilatkozott: ha csak annyi lesz a versben, amit matematikailag beletettem, az kevés. Az igazán jó alkotó művében megszületik valami több, valami rejtelmes, valami, amit már nem ő számítgatott ki, valami, amit a szöveg maga szikráztat fel. Érdemes minél többet tanulni, különben ez a természetfeletti fordulat nem következik be.

Ezzel a könyvvel jó verseket lehet írni?

Bizony, elég jókat. Persze ez nem azt jelenti, hogy biztosan megjelentetik őket a folyóiratok, vagy automatikusan tankönyvbe kerül az ember. Bár ez is előfordulhat.

Egy oktatóvideótól senki nem lesz rögtön világbajnok. Viszont kifejleszthet olyan készségeket, amelyektől jobb bokszoló, szakács vagy éppen költő lesz, mint volt korábban. Egy kézikönyv senki helyett nem írja meg az összes műveit, senki helyett nem fejezi ki azt a tartalmat, amelynek megírására csakis ő hivatott.

Ellenben mutat utakat, melyeket érdemes végigjárni. Megismertet és begyakoroltat fontos trükköket. És hogy milyen szövegek születnek, az leginkább attól függ, mennyi energiát fektet az írásba valaki. Mert akkor aztán kiderülhet, mennyire tehetséges.

Ha végigírom, megtáltosodom?

Ha valaki a jelen kötetben szereplő összes gyakorlatot elvégzi, az még csak a jéghegy csúcsa. Egyik-másikat én már legalább húsz-harmincszor megcsináltam egyes csoportokkal, diákokkal vagy felnőttekkel, mégsem jut eszembe, hogy hátradőljek.

Egyrészt mert a nyelv gyönyörű, gazdag és kiismerhetetlen, mindig tartogat újdonságokat.

Másrészt szeretnék kondiban maradni. Ha egy kigyúrt, kétméteres táncos vagy sportoló pár napig nem tud erőnléti edzést végezni, már érzi az izmaiban. Pedig kívülről ugyanolyan fittnek néz ki.

Ráadásul ez nemcsak mesterség, hanem játék is, és én szeretek írásokkal játszani, leköt, felajz, izzít ez a rengeteg kombinációs lehetőség. Hiszen kismillió kép, történet, rím, ritmus kering a világban, legjobb lenne mindet megszelídíteni.

Minden szót használhatunk költői célra,
vagy csak a különlegeseket?

Mire is jó voltaképpen a nyelv? A szavak révén a világ kis helyen is elfér.

Gabriel García Márquez Száz év magány című regényében Macondo falu lakóin ragályos betegség gyanánt elhatalmasodik a felejtés. A szavak jelentése és hangalakja elhalványul, kihull a tudatból, az ember mind kevésbé ura a beszédnek, amelynek képessége többek között kiemeli az állati sorból. Mit tesznek erre a derék macondóiak? Pofonegyszerű trükköt alkalmaznak: cédulákat tűznek ki a valóság minden egyes szögletére. A kerítésre kifüggesztik a csupa nagybetűs KERÍTÉS szót, a tehénre ráaggatják, hogy TEHÉN, a főtéren, a templom elé táblát helyeznek ki ISTEN felirattal.

Vagyis a nyelv ereje tömörségében, súlytalanságában, könnyen kezelhető voltában rejlik. Jelenlévővé teszi a jelen nem lévőt, légiessé az ormótlanságot, láthatóvá a láthatatlant. Kimondom a következő mondatot: „a traktor elütött egy bálnát”, és máris mindenki látja maga előtt a jelenetet, függetlenül attól, hogy mindez képtelenség, hiszen traktorok és bálnák általában egymástól biztonságos távolságra és nem túl sebes tempóban közlekednek. Ráadásul nem vertük magunkat tetemes bálnaszállítási költségekbe, és a házat sem kellett lebontani, csak hogy bálna és traktor beférjen egyaránt.

A szónak köszönhetően általunk sosem látott kontinensekkel, át nem élt történelmi korszakokkal ismerkedünk meg, koldusszegényen is hatalmas pénzügyi tranzakciókat vihetünk véghez. Mindeközben meg sem kell izzadnunk, rezgő levegőből, azaz szinte a semmiből formázzuk meg az egészet. Vagyis a nyelv már eredeti, funkcionális, „lapályos” állapotában is bír valamiféle „mágikusan” megjelenítő jelleggel.

A köznapi beszéd is művészet?

Az iskolában tanult, úgynevezett „költői eszközöket” (alliteráció, metafora, rímek, ritmus, stb.) számtalan nem különösebben költői lelkületű beszélő használja nap mint nap, nem különösebben költői célokra.

Mire is gondolok? Egy belga fordító valamikor régen jó pár magyar költő szövegeit kapta kézhez. Napok múltán nagy lelkesen számolt be róla, hogy az egyik szerzőnél valami egész különlegesen gyönyörűséges képet talált, valósággal beleborsódzott a háta: „alszik, mint a tej”. Na, mondta, ez az igazi költészet! Mire felvilágosították, hogy ez egészen közkeletű magyar szólás, még a legprimitívebb ember is használja. Franciául különben is úgy van: „dort comme un sabot”, alszik, mint a facipő. (Ez meg nekünk, más nyelvűeknek tetszik rettenetesen. Vajon a puhafa vagy a keményfa cipő szunnyad mélyebben?) Egy másik fordító a „hirtelenszőke” szóban megvillanó költőiségtől mámorosodott meg, holott ezt nem úgy kell átültetni, hogy „suddenly blond”, hiszen csak annyit tesz, hogy valaki élénk, vagyis nagyon szőke hajú…

Miféle baleset történt itt? Fordító kollégáink a nyelv géniuszát egyéni zsenialitásnak vélték. Teljes joggal, hiszen valamikor, mielőtt még közkinccsé lett volna, alighanem minden szólás egy ember leleménye volt. Kipattant valakinek a fejéből, majd mind szélesebb körben kezdték használni, míg végül az egész beszélőközösségben elterjedt. Eközben viszont lassanként kilúgozódott belőle minden költői ízesség.

Mikor a sportújságban azt olvassuk, hogy valamelyik edző „leteszi a lantot”, vagy egy női magazinban, hogy „ha férfi vagy, légy férfi”, már nemigen gondolunk Aranyra, sem Petőfire, jóllehet tőlük valók ezek a sorok. Gyerekkoromban menő dumának, megalázó beszólásnak számított, hogy „na, álmodik a nyomor!”. Később megtaláltam Ady Endre egyik szociális töltetű versében: „valahol talán utolsót álmodik a Nyomor”. Ezek jó példák arra, hogyan süllyednek le (vagy emelkednek fel) a köznapi nyelvhasználat öntudatlan szintjére a hajdani egyedi megfogalmazások. A költői tartalom, felforgató erő persze eddigre kikopik belőlük.

A szavak elhasználódnak?

Igen, a szavaknak van egyfajta „kopási állandója”, elhasználtsági foka.

Amikor Ádám a teremtés kezdetén ezt mondta Évának: „I love you, baby”, akkor még ez volt a legszebb szerelmes verssor, hiszen ilyet senki sem mondott soha. Azóta sok-sok idő eltelt, és több milliárdszor hangzott el ez a kijelentés, alighanem e pillanatban is ezer és ezer száj mondja ki változatlan formában.

Ugye, mind halljuk a világméretű suttogást? A mondat a sok használat következtében elvesztette költői eredetiségét, csak az érzelmi hitelesség lehetősége maradt meg neki, ennek megléte viszont a szerelmeseken múlik, senki máson. Ez a fokozott túlhasználat teszi egyébként, hogy a világon a legtöbb rossz verset a szerelmesek írják.

Ne írjunk szerelmes verset?

Persze a legtöbb jó verset is alighanem szerelmesek körmölik, csak éppen olyanok, akik valamit konyítanak az írás mesterségéhez.

Szabó Lőrinc szerint minden költő a giccset akarja megcsinálni, csak nem mindegyiknek sikerül. A költészet feladata sokszor a közhelyes (mert közkeletű és egyetemes) tartalmak újrafogalmazása.

Baudelaire megadta a matematikai receptet: a jó vershez fél rész örök tartalom kell és fél rész modernség. Ugye, milyen jól hangzik? Csak összekeverjük, és máris tálalható! (Kérdés, melyikünk kedvese örülne, ha egy költeményben döglött állathoz hasonlítanák, Baudelaire kolléga ugyanis éppen ezt tette egyik leghíresebb művében. Mindegy, ez más lapra tartozik, a vers pazar.)

Ivo Andrić jugoszláv író szerint a költészetben azzal érhető el a legnagyobb hatás, ha a szerzőnek sikerül meglepnie olvasóját valami ismerttel. Vagyis az olvasónak két dolgot kell éreznie egy jó mű befogadásakor: „jé, erre már én is annyiszor gondoltam”, illetve „jé, erre én ÍGY még sosem gondoltam”.

LEHET MÉG ÚJAT ÍRNI EGYÁLTALÁN?

Julio Cortázar, egyik kedvenc argentin íróm, modellezi is ezt a folyamatot, a lehető legelemibb szinten.

Ha azt mondom, az élet szomorú, ez nem túl eredeti megállapítás, ám egy mindannyiunk által ismert érzésre utalok vele. Ha azonban ugyanezt az érzést úgy fogalmazom meg, hogy „az élet olyan, mint a hagyma, miközben hámozzuk, könnyezünk”, a nyomasztó tapasztalatot sikerül úgy megfogalmaznom, hogy valami megfoghatatlan örömérzet, a megragadás, a megformálás gesztusának gyönyörűsége is társuljon hozzá.

VÉGÜL IS MINDENKI KÖLTŐ?

Bizonyos fokig igen. Aki érzékletes, szemléletes nyelvhasználatra törekszik, használ költői eszközöket, még ha nem is veszi észre.

Taxival közlekedve egyszer így szóltam a szembesávban várakozó, hosszú, bedugult kocsisor láttán, mely alig araszolt előre: „Na, ez valódi közlekedési homokóra!” A sofőr felnevetett, úgyhogy elértem célomat. Nyilván elképzelte a hatalmas üvegtölcsér szűkülő száján lepotyogó apró autókat, és ez a kép jólesően csiklandozta fantáziáját.

Békéscsabán pedig, a rettenetes esőzésekre utalva, a megyei könyvtár sofőrje mondta nekem: „Elkezdhetünk lassan mind kopoltyút növeszteni!” Most rajtam volt a sor, elnevettem magamat. A zebrán átkelő emberek látványa kellően mulatságosnak tűnt, ha egy-egy halhólyagot illesztettem a szájukhoz képzeletben.

Íme a költészet minimuma, a taxi-líra két érzékletes példája. Nem valószínű, hogy bármelyik leleményből szólásmondás lesz, de nem is ez a taxilíra lényege: a pillanatnyi elektromos kisülés illata egyszerűen felpezsdítette a levegőt.

A költészet sűrített valóság?

Kassák Lajos magyar költő egy hosszú versében a poéta bebolyongja egész Európát, majd hazajön, és látja, hogy „anyámnak már egészen citromfeje lett a szegénységtől”.

Mit is fejez ki itt a rövid összetett szóba rejtett metafora? Soroljuk csak: a citrom kisebb, mint egy emberfej, a citrom sárga, látni a pórusait, a citrom savanyú, a kedvetlenség jelképe. Vagyis anyuka összetöpörödött, megsárgult, besavanyodott, elfancsalodott. És még valami, ennél sokkal bonyolultabb is el van rejtve itt: egy szelet citrom láttán úgy érezzük, szájunk nyálkahártyája valósággal összerándul, összeráncosodik. Így hát bár a citrom cseppet se ráncos, látni véljük anyuka megsokasodott ráncait…

A legérzékletesebben ezt talán egy salgótarjáni diák foglalta össze, amikor rákérdeztem, milyen is voltaképp egy citrom, miért éppen azt hozza be a metaforába ezen a helyen Kassák: „hát, olyan csoffadt!”. Vagyis legalább öt-hat jelző kellene, köztük akár egy-két ilyen szemléletes is, hogy e pontos és „energiadús” képet kibontsuk. A költészet helytakarékos ágazat.

A vers inkább kép vagy inkább zene?

A költő egyik fő forrása a tárgyi valóság, innen veszi metaforáit, látványelemeit. Innen jön a képi hatás. A másik a jelentéstől függetlenedett hangalak dallama: a zenei lüktetés.

A kettő persze többnyire keveredik, hiszen egyik nincs a másik nélkül. Minden rím jelentést szül, hiszen olyan szavakat csenget össze, amelyeknek mögöttes tartalma is összekeveredik ilyenformán. Nézzük most a zenei oldalt! Ha azt mondom franciául, „lac” (tó), az rímel rá mondjuk, hogy „sac” (zsák). Vagyis a tó rögtön átváltozik szatyorrá, tele halakkal, növényekkel, kavicsokkal. Ha németül azt mondom, „See”, az rímel rá, hogy „Schnee”. Vagyis a tó nagy mennyiségű felolvadt hóból áll össze. Angolul ugyanez: „lake” – „brake”. Itt a tó vize „lefékezett” folyóvíz, mely már nem szalad tovább. Magyarul a „tó” rímpárja lehet a „ló”. Ha jobban megnézzük, egy hullámzó, gyűrődő vízfelület valóban képes felidézni a ló bőrét, izomzatát. (Mellesleg az már a műfordítás nem kevésbé mágikus terepét idézi, hogy a magyar „hó”, akárcsak a német, éppen rímel a „tó”-ra. Micsoda szép irracionalitás, micsoda mázlista ennek a meg sem született versnek a fordítója!)

Tartalom

1. Épelméjű kérdések és válaszok

2. Szikrázó jelentések

3. Szaltózzunk be a költő agyába!

4. Emelt szintű vőfélyképzés

5. Boldogok a sajtkészítők

6. Rímbetonozás

7. Kedvenc undorgyűjteményünk

8. Érzéki matematika

9. Életszilánkok

10. Sorvégi csicsa

11. Párkapcsolati okosságok

12. Harapjuk ketté a hexametert!

13. Mindennapi lelkifúróink

14. Kacifántos rímjátékok

15. Zúzzuk szét a nyelvet!

16. Limerick

17. Köldökzsinór

18. Anakreóni kesztyű

19. Az az állat a tükörben…

20. Kisípolás

21. Versek a versről

22. Tavaszi tél igen fáraszt

23. Agresszív tárgyak

24. Össznépi szülinapozás

25. Isten oda-vissza

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Amatic SC – SIL Open Font License
Bebas Neue – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Zilla Slab – SIL Open Font License