részlet

A könyv eredeti címe: The First 21 – How I Became Nikki Sixx
Szerző: Nikki Sixx
Az eredeti kiadó: Hachette Books, New York

Borító: Müller Péter
Fordította: Varga Attila
Szerkesztette: Szűcs Péter

© Hungarian translation: Varga Attila, 2023
© Cser Kiadó, Budapest, 2023
© Nikki Sixx, 2021

A könyvben szereplő fotók Nikki Sixx személyes gyűjteményéből származnak, az itt felsoroltak pedig a megadott személyek jóvoltából kerültek a könyvbe:
Susie Maddox és Frankie fotója – Susan Bond; Ramon és családja Deannával – Ramon Rodriguez; Seattle-i fotók – Richard van Zandt; Don, Sharon és Michele fotója – Michele Amburgey. A második fotóalbumban a nyitókép – Katie Kastel; Frank Feranna fotója, könyvtári és munkahelyi belépő – Angie Diehl; Andie Diehl és Don Adkins fotója; London a Starwood színpadán – Don Adkins.
Don Adkins fotói: 1, 2, 3; Ryan Doran fotója.
Dizájnelemek: Joe Lalich

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978 963 278 729 9

Kiadja a CSER Kiadó
Felelős kiadó: a kiadó vezetője
1114 Budapest, Ulászló u. 8.
Telefon: (+36-1)386-9019
E-mail: info@cserkiado.hu
Honlap: www.cserkiado.hu
Korrektúra: Király Ildikó
Tördelés: Müller Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Ez a könyv a családomnak szól,
hogy jobban megértsék a lelkemet,
az elkötelezettségemet, az élet utáni vágyamat
és az irántuk érzett szeretetemet.

Tartalom

1. A stadionturné

2. Snake River

3. Csak kölykök

4. Nona és Tom

5. Twin Falls

6. Jerome

7. McCleary vegyesboltja

8. Seattle

9. Teenage Wasteland

10. Diamond Dogs

11. Back on the Farm

12. Los Angeées

13. Kitörés

14. London Calling

15. The Spotlight

16. Nikki Nine

17. Niki Syxx

18. Nigel

19. A Starwood

20. New Monster

21. Stick to Your Guns

Fotóalbumok

Köszönetnyilvánítás

Tavasz volt Los Angelesben, huszonvalahány fok. Az ügynököm, Dennis Arfa kivitt egy baseballmeccsre. A Dodgers dobója következett a hetedik inningben, de Dennist csak a második hot dogjának bezabálása érdekelte. Elővettem legbicskanyitogatóbb stílusomat, és megkérdeztem tőle:

– Figyu, hogy is van az, hogy még soha nem játszottunk a Dodger Stadionban?

Sok-sok éve dolgozom Dennisszel, szóval ugyanolyan jól ismeri azokat a helyeket, ahol játszottunk, mint mi: a Budokant, a Wembley-t, a Red Rocksot, a Madison Square Gardent. A Mötley Crüe fellépett már a Rolling Stones előtt is, és minden szabadtéri koncerthelyszínt megtöltöttünk, ahová csak beengedtek minket. A világ minden táján headlinerek voltunk szabadtéri fesztiválokon, Los Angelesben teleraktuk a Hollywood Bowlt, és táblás házat csináltunk a Staples Centerben. De a Dodger Stadion gyepére csak akkor léphettem, amikor az egyik évadnyitó meccsen nekem jutott az ünnepélyes kezdődobás.

– Asszem azért, mert az a nagyszerű ötleted támadt, hogy feloszlasd a zenekart.

Sírva röhögtünk.

– De ha valaha meggondoljátok magatokat – folytatta Dennis –, hívjatok fel!

Néhány órával később ezzel ébresztettem a feleségemet:

– Ha valaha mégis összeállunk, akkor a Dodger Stadionban fogunk játszani. Courtney már hozzászokott, hogy éjfél után ébresztem, és általában jól is viseli. Most csak ennyit szólt:

– Kicsim, aláírtatok egy szerződést.

Igaza volt.

Valóban, néhány évvel korábban a Mötley Crüe minden tagja aláírt egy szerződést arról, hogy a büdös életben nem turnézunk együtt – és Courtney tudja, hogy állom a szavam, akkor is, ha a szenvedélyeim irányítanak.

– Majd kitalálom – mondtam.

Akkoriban éppen a The Dirtön dolgoztam – a Mötley-ről szóló, azonos című könyv alapján készült filmen. A könyv bestseller volt, és a film (egyelőre) jobban alakult, mint azt bármelyikünk is gondolta volna. Tommyt Machine Gun Kelly alakította, egy Douglas Booth nevű angol színész meg engem játszott. Booth tehát igyekezett a legjobb Nikki Sixx lenni a kamerák előtt, miközben az igazi Nikki Sixx a Live Nationnel, az Apple-lel, a Spotify-jal, a rádiókkal és mindenféle közösségi médiaplatformmal tárgyalt, hogy népszerűsítse a filmet. Jeleneteket és részleteket mutattam belőle, sztorizgattam kicsit, és megmutattam az új dalt, amit a megjelenéshez írtam.

Valójában több új dalom is volt – kész, formát öltött ötletek, melyek mind izgalmasnak tűntek. John 5-val, egy gitáristennel dzsemmelgettem, aki k.d. langtől Marilyn Mansonon át Rob Zombie-ig mindenkivel játszott már, valamint Sahaj Ticotinnal, aki arról híres, hogy minden férfi énekesnél tovább képes kitartani ugyanazt a hangot. Feldemóztunk egy csomó nótát, amiket aztán mind megmutattam Bob Rocknak, aki a Crüe legsikeresebb albuma, a Dr. Feelgood felvételén dolgozott még velünk 1989-ben. Nehéz elhinni, hogy harminc év telt el, és amikor Bob meghallgatta a számokat, azt mondta: „Ezek tök olyanok, mint a klasszikus Mötley Crüe-dalok.” Az a nóta például, amit a film főcíméhez írtam, a Kickstart My Heartra emlékeztette Bobot – nagy dicséret attól az embertől, aki a nyolcvanas évek végén az eredetit is producerként jegyezte.

– Megvannak a dalok – mondtam Courtney-nak.

A dalok – a zene: ott kezdődik minden. A zene nélkül nem lettek volna kisebb-nagyobb klubturnék vagy arénabulik, és felejtős lett volna a magánrepülőgép, ami az arénákba repített minket. Nem lett volna lóvé, se platinalemezek a stúdió falára. A zene nélkül a Mötley elfelejthette volna a szerelmet, a gyűlöletet, a halált és a pusztítást, ami az életmódunkkal járt. Mi négyen felhalmoztunk úgy 160 évnyi emléket, amiből meríthetünk. Ha ez a film egy VH1-különkiadás lenne, mindannyian egyöntetűen azt mondanánk: „A legjobb időszak volt az életünkben, és egyben a legrosszabb is! De nem sok mindent csinálnánk vissza.”

És mindannyian igazat mondanánk.

Gyerekként zenekarokat rajzoltam a jegyzetfüzeteimbe. Négy karaktert, négy zenei szuperhőst: a dobok, a basszusgitár, a gitár és a mikrofon isteneit. Mindig menőn néztek ki, mindig a legjobb nótákat tolták, mindig jól játszottak, és a szövegeknek állandóan volt mondanivalójuk. A fejemben egy sosem volt szörnyeteget teremtettem. A rajzokról a Mötley köszönt vissza kezdetleges formában. Annyi teendőm volt csak, hogy Los Angelesbe költözzek, megtanuljak bőgőzni, és találjak három másik zenészt, akik ugyanúgy látják a világot, mint én. Ez végül összejött. Persze rengeteg kemény munkába került, és nem csak olyanba, amit elképzelsz. Az írás, a próbák, a megjelenésünk és a színpadi show kimunkálása, a folyamatos koncertezés mellett teljesítenünk kellett az iparág támasztotta követelményeket, különösen, ami a sajtóeseményeket illette. Interjúk újságírókkal, akik megitták a piánkat, felszívták a drogunkat, majd szétszedtek minket a cikkeikben. Éveken át jártunk zenekari terápiára, hogy ne menjünk szét, és emlékezzünk arra, miért is kell folytatni. De a saját családomról is gondoskodnom kellett. Courtney akkoriban volt terhes Ruby lányunkkal, és júliusra volt kiírva. A turnézás nem a legkönnyebb dolog, ha az embernek kisgyerekei vannak otthon. Az évek során több ünnepnapról maradtam le, mint amennyit meg tudnék számolni. Kihagytam születésnapokat, és voltak olyan szülői értekezletek, amikre el akartam menni, de nem szállhattam fel egy Los Angeles-i gépre Japánban, miközben a zenekar többi tagja már úton volt Ausztráliába. Nem róhattam fel Courtney-nak, ha nem akarná, hogy elmenjek. Ha megkérne, hogy maradjak, akkor maradnék. Ha nem kérne meg, hogy maradjak, az meg szarul esne. De most, hogy felhoztam a témát, mindketten tudtuk, hogy ez nem fog egyhamar kimenni a fejemből.

– Megvannak a dalok – ismételte el Courtney, mielőtt visszaaludt volna édes, titokzatos álmába.

Live Wire. Looks That Kill. Shout at the Devil. Ezek a slágerek tettek minket naggyá. Ezek azok a dalok, amiket a közönség akar, sőt, követel. A közönség fontos alkotóeleme a szörnyetegnek, amit felépítettünk, és bármennyire is szeretjük játszani az obskúrusabb számainkat, a feldolgozásokat és az újabb nótákat, a szörnyeteget azzal kell etetni, amire vágyik. Az új cuccok viszont fontosak. Nélkülük csak stagnálnánk, és önmagunk coverzenekarává silányulnánk: a Mötley Crüe Mötley Crüe-slágerparádét ad elő. De ugyanilyen fontos, hogy folyamatosan slágereket írjunk. Még mindig ráérzünk arra, melyik ötletben van kakaó. Ugyanaz a zenekar vagyunk, mint az első napon: ugyanaz a négy srác, csak idősebben és okosabban, az éhezést rég hátrahagyva, de éhesen a sikerre. Ja, és tizenötezer nappal bölcsebben, mint amikor ez az egész elkezdődött. Volt annyi eszünk, hogy tudjuk, mikor nem szabad leállni, de azt is tudtuk, mikor kell abbahagyni.

Még nagyon az elején tartottunk a kalandnak, amikor örök tanulsággal szolgáló leckét kaptunk. Épp a nevadai Grass Valley-ben szerepeltünk egy rádióműsorban. Életünkben nem jártunk még rádióban azelőtt. Nem sokkal később egy lemezboltban kellett dedikálnunk, csak éppen senki nem volt ránk kíváncsi. Ott téblábolt három éjfekete hajú meg egy hidrogénszőke arc az üzletben. Kínunkban lemezeket nézegettünk, meg úgy tettünk, mintha vásárolnánk. Ja, tök hihető volt az egész, képzelhetitek. Pedig néhány órával korábban totál izgatottak voltunk! Itt meg a kutya sem ismert fel minket. Nem akartuk, hogy így lássanak bennünket, lógó orral, kínosan feszengve, szóval inkább leléptünk. Távozóban megláttunk egy menő külsejű, hosszú hajú srácot. „Kolléga” – gondoltam.

– Cső, mizu? – kérdeztem.

– Nem sok. Veled?

– Zenész vagy? Mi is!

A srác bólintott. Megkérdeztem hát:

– Melyik zenekarban játszol?

– A Supertrampben.

Supertramp-rajongó voltam. Volt néhány nótájuk, amiket imádtam. De mielőtt kérdezhettem volna valamit, a srác pont azt mondta, amit általában nem akarsz hallani egy régi kedvencedről:

– Most vettünk fel két új dalt.

– Állati! – semmi cink nem volt benne, tök komolyan mondtam.

– Ja, az – felelte. – Nem is beszélünk egymással. Mindenki másutt él, egyikünk Angliában, a másik Floridában, én meg itt. Külön-külön vettük fel a trackeket, és elküldtük egymásnak.

– Nem játszottátok fel őket közösen?

– Még csak nem is láttuk egymást. Egy szót sem váltottunk.

A srácokkal kábultan sétáltunk vissza a furgonhoz.

– Ígérjük meg egymásnak itt és most, hogy ez velünk soha nem fog megtörténni! – mondtam.

– Kizárt dolog, haver! Egy életre tesók vagyunk!

Mit tesz isten, amikor új sávokat vettünk fel a saját slágereinkhez, mi sem voltunk beszélőviszonyban. Akkor sem álltunk szóba egymással, amikor a The Dirt-öt írtuk. Külön-külön dolgoztunk a saját fejezeteinken. Még csak meg sem néztük egymás részeit, míg az egész össze nem állt. Na, ez nem működött volna annyira frankón a színpadon. Mi is eljutottunk oda, hogy már képtelenek voltunk betömködni a réseket, amik egy zenekaron belül öt-tíz év után kezdenek megmutatkozni – és ekkor már a huszadik közös évünkön is túl voltunk.

Ha fiatal vagy, másnaposan, az egész héten viselt büdös cuccban is jól nézel ki. Jól nézel ki a szűk nadrágodban, a magas sarkúban, és persze hót dús a hajad hozzá. Aztán eljön a nap, amikor meg kell dolgoznod azért, hogy mindezt hozni tudd. Zeneileg lehet, hogy sokkal jobb lettél, de fizikailag egyre jobban megvisel. Alig bírod rávenni magad, hogy elindulj turnézni, és amikor benne vagy, tökre leszívja az energiáidat. A színpadon még minden fasza, de a regenerálódás egyre több időt igényel, és a tököd kezd tele lenni a többiekkel. Minden egyes rockzenekarra, amelyik képes túllépni ezen a ponton, több ezer olyan jut, amelyik elbukik. Mi azért úszhattuk meg, mert a döntő dolgokban kiegyensúlyozottak voltunk, de voltak olyan helyzetek, amikor nem fogadtam volna a hosszú távú túlélésünkre.

Tommy rendkívül céltudatos. Ez rém fontos, ha éppen egyetértünk valamiben. Micket semmi más nem érdekli, csak amit neki kell eljátszani és az, hogy szólal meg a cájgja. Nem érdekli a piró, hidegen hagyják a jelmezek, és leszarja a színpadi show-t – csak a gitárja foglalkoztatja. Olyan hangosan játszik, hogy mindannyian belesüketülünk. De Mick ilyen volt, amikor megismertük, és ilyen ma is. Vince egy Gatling-géppuska. Megcsinálja a dolgát, általában kétszáz százalékon. De a színpadon kívül külön utakon jár, mint egy farkas vagy egy magányos szamuráj. Ebből állt össze egy általában működőképes egység. Ha egyetértünk, akkor motiváltak és szenvedélyesek vagyunk, és nagyon tudunk koncentrálni. Azt valljuk, hogy „Ezek vagyunk mi. Erre születtünk. Ezt várják tőlünk az emberek, és mi ezt adjuk meg nekik.” De amikor Tommy vitatkozik velem, Mick passzív, Vince pont leszar mindent, én meg épp akkor veszek a fejembe valamit, amivel mindenkit az őrületbe kergetek, akkor valami komoly dolognak kell történnie, hogy visszataláljunk a rendes kerékvágásba.

Mindig is a kommunikációval volt bajunk. Eleinte ragaszkodtam ahhoz, hogy próbáljuk le az egész műsort, a ráadástól visszafelé az elejéig, majd újra a legvégéig, közben felépítve az intrókat, szétszedve és ezredjére is összerakva minden egyes nótát. Könyörtelen folyamat ez. Lehet, hogy a többiek komolytalannak és feleslegesnek tartották, pedig ezt csináltuk a hét minden napján. Az egyetlen kiút a próbák ördögi köréből a koncertezés volt, de koncertezni csak akkor tudsz, ha van új zenéd vagy legalább egy új nótád. Aztán, ha voltak új dalaink, akkor le kellett kötni a bulikat a Whiskyben, a Starwoodban, a Troubadourban, vagy miniturnéra menni a nyugati parton. A bandának a melóra kellett fókuszálni, és én ebben is példát mutattam, hiszen éjt nappallá téve foglalkoztam a zenekari dolgokkal. Megszállott voltam. De a megszállottság tehetett naggyá minket, ez kellett ahhoz, hogy elhiggyük: felvehetjük a versenyt a nagyfiúkkal. Ettől persze nem lettem a legkönnyebben elviselhető pali a vidéken. Velem dolgozni, élni nem fáklyásmenet, és ahogy öregedtünk, a többiek egyre többször vágták a fejemhez, hogy: „Haver, ne mondd meg nekem, hogy mit csináljak.” És ez jól is van így. Míg fiatalabbak voltunk, a hátam mögött puffogtak, amit tíz-húsz éven át konkrétan leszartam, míg a zenekari terápiás üléseken a nyakamba nem zúdították az egész panaszládát. Legtöbbször túllépünk rajta, néha én hagyom őket ott. De aztán eszembe jut, milyen volt az élet a Mötley előtt.

Lementem egyedül a Starwoodba egy punkbuliba. Magas sarkúban voltam, a színpadon mondjuk a Fear tolta, és valaki az arcomba üvöltötte, hogy „Buzi vagy”. Vagy leköptek, én pedig hozzávágtam valakihez a poharamat – nem a piát löttyintettem az arcába, hanem szétvágtam a homlokát a szilánkokkal. Persze szétrúgták a seggem, és kidobtak a klubból. A többiek is ilyenek voltak. Ha valaki bezárt minket egy szobába, menten egymásnak estünk. Vince és Tommy kezdte általában, én meg igyekeztem szétválasztani őket, és a végén mindannyian monoklival végeztük – kivéve Micket, aki csak nézte az őrületet, és a fejét csóválta. De kint, a való világban mások voltunk, egységes frontot alkottunk. Egyszer, egy hosszú, átmulatott éjszaka után egy Fu Manchu-bajszú fickó mindannyiunkat amil-nitrittel kínált. Én túlságosan el voltam szállva ahhoz, hogy kipróbáljam, de Tommy és Vince belekóstolt, és rögtön verekedni kezdtek. Odaléptem, hogy szétválasszam őket, és javában dulakodtunk, amikor négy vagy öt fickó odajött hozzánk:

– Hé, mi a faszt csináltok?

Megfordultunk, és szó nélkül nekik estünk. Miután a szart is kivertük belőlük, Tommy és Vince folytatták a megkezdett balhéjukat. Amikor már nem volt elég szufla bennük, hogy tovább ütlegeljék egymást, kimentünk a parkolóba, és megittunk egy üveg Jacket.

Ilyen volt, amikor a Mötley Crüe tagjai beszélőviszonyban voltak.

Nem ez a világ legjobban működő zenekara. De amikor kellett, elég jól funkcionált. Mire a The Dirt film elkészült, ismét jó passzban voltunk. 73 millió ember látta a filmet. A stúdióban, Bob Rockkal a produceri székben felvettük az új dalokat – és ezek tényleg igazi Mötley Crüe-nóták voltak. A kocsiban hallgattam őket, miközben Los Angeles útjait róttam, és kényszeresen kerestem a hibákat bennük. Egy hét múlva elengedtem a dolgot, mert a nóták tényleg megállták a helyüket. Ezután hívtam fel Tommyt.

– Felőlem forgathatod a szemed, de nincs valamiféle hiányérzeted?

– Mint például?

– Teszem azt, a turnézás.

– De nem azt ígértük, hogy nem turnézunk?

– De, azt.

Eltartott egy darabig, amíg meggyőztem, hogy néha az ígéreteket meg kell szegni. Volt kiút a szerződésből, de csak úgy, ha mind a négyen beleegyezünk. Ha csak egyvalaki is nemet mond, felejtős a dolog.

– Nikki, ország-világ előtt bejelentettük, hogy nem turnézunk közösen többé – mondta Vince.

– Tudom.

Rávettük Vince-t, hogy egyezzen bele egy találkozóba. Mick is kíváncsi volt. Beszéltünk Allen Kovackel, aki egy személyben a menedzserünk, a társunk és a kiadónk vezetője. Ő már javában benne volt a telefonálgatásban.

Allen Kovac egy zseni. Ő az a fickó, aki segített visszaszerezni az albumaink mastereit az Elektrától – és ezzel igazi változást hozott az egész iparágban. Huszonhét éve van velünk. Ő a személyes menedzserem és a zenekar menedzsere is. És ennyi éven át elég volt egy kézfogás, hogy együtt dolgozzunk. Az életemet is rábíznám. Talán még a feleségemet is.

– Ha komolyan gondoljátok – mondta Allen – a Live Nationt nagyon is érdekli a dolog.

Ideje volt újra beszélnem Dennisszel.

– A film izgalmas – mondtam neki. – De ha turnéznánk, vajon ugyanúgy rákattannának az emberek, mint régen? Kismillió arénaturnét csináltunk már. Ez miben lenne más?

– A Live Nation nem arénaturnét akar. Stadionokban akarnak látni benneteket.

– A Dodger Stadionról beszélünk?

Dennis felröhögött.

– Bizony ám! Ugye, örülsz, hogy elmentünk arra a baseballmeccsre?

2019-ben csak néhány gitárzenekar tudott megtölteni egy stadiont, nemhogy stadionturnéra indulni. A U2, a Radiohead vagy Springsteen a fénykorban valószínűleg telt házat csinált volna egész New Jersey államban, de vajon tudtak volna mindenütt olyan számokat hozni, mint Taylor Swift vagy Beyoncé? Kötve hiszem. A klubok, ahol az egész kezdődött, néhány száz ember befogadására voltak alkalmasak. A koncerttermekbe néhány ezren fértek be, az arénákba több ezren. (Például a Madison Square Garden: jó hely, és körülbelül húszezren férnek el.) Ezután jönnek a szabadtéri helyek tizenötezertől harmincezerig bárhol. De a stadionok harmincezer körül kezdődnek, és akár háromszor akkorák is lehetnek. Mindig is a stadionturné volt a Szent Grál. Szóval, ambiciózus terv volt. De valahányszor azt hallom, hogy „a rock halott” vagy „a gitárzenekaroknak meszeltek”, üvölteni tudnék. A technológiának megvan a maga helye a zenében, de nem szeretem a laptopon készült rock and rollt. Nem szeretem, ha loopokat pakolgatnak ide-oda, ha áthelyeznek egy hookot, vagy kiszednek két taktust, és máshova rakják. Minél idősebb leszek, annál inkább szeretném, ha egy előadásról egyetlen felvétel készülne. Szeretném benne hagyni a hibákat, továbblépni és nyersnek lenni. Mindig azt mondom Courtney-nak: „Olyan lemezt akarok csinálni, mint a Led Zeppelin I. vagy az első Aerosmith. Megírni a dalokat, elmenni valami ótvar próbaterembe, szar pizzát enni, felvenni az albumot, megkeverni és kiadni.” Nem vagyok az a tökölős típus – nem hiszem, hogy bármi is jobban szólna, mint az igazi gitár, az igazi dob és az igazi bőgő, amiken igazi dalokat játszanak, amelyek története Chuck Berrytől és Little Richardtól ered, és az Aerosmithig meg az AC/DC-ig terjed. És emberek milliói előtt léptem fel, így tudom, hogy milliók hisznek ugyanebben.

Mindent összevetve, kellett hozzá néhány zenekari találkozó – de egy 100 millió dolláros ajánlat nagyon meggyőző tud lenni. A Def Leppard tagjai a barátaink. Azonnal szóltak, hogy benne vannak. Ezután már nem előzenekarként gondoltunk azokra a bandákra, akikkel el akartunk menni turnézni. A háttérben elkezdődött a számolgatás, de mi inkább arra koncentráltunk, hogy világkörüli sorozatot rendezzünk magunknak és a rajongóknak.

Felkértük David Lee Rothot is.

– Nem szoktam olyan zenekarok előtt játszani, akikre hatással voltam – utasította vissza a felkérést.

Csak a fejem csóváltam.

– Haver! Nyolcvanezer ember előtt fogsz játszani! Mikor játszott utoljára David Lee Roth nyolcvanezer ember előtt?

Mindannyian nagy rajongói voltunk Davidnek és a Van Halennek is. Nyilvánvaló, hogy hatással voltak ránk – kire nem? De David nemet mondott. A listán Joan Jett következett. Joant nemcsak a dalai miatt soroltuk magasra, amelyeket imádtunk, hanem azért is, mert mindig is nagyon jó volt vele dolgozni és együtt lógni. Szerencsére nem vonakodott. Szóval voltunk mi, Joan Jett és a Def Leppard. Aztán a piackutató fiúk és lányok azt mondták, hogy kell még egy zenekar abból a korszakból, és hát a Poison lett, akire rábólintottak. Nem voltunk elragadtatva az ötlettől. Mi négyen úgy éreztük, hogy a Mötley-t a Metallicával és a U2-val kell egy lapon emlegetni. A Guns N’ Roses később jött, de a jelentőségüket nem lehet elvitatni. Ami az utánuk gombamód szaporodó zenekarokat illeti… hát, sok mindent rájuk foghattunk, de a hitelességet nem. Ezeket a bandákat az iparági emberek találták ki, akiknek kellett egy saját Mötley Crüe. „Legyen benne három srác meg egy szőke frontember.” Később ugyanez zajlott le az alternatív zenekaroknál is: először volt egy Nirvana meg egy Pearl Jam, aztán volt egy csomó másik zenekar, akik őket majmolták, de akárhogy is nézzük, csak a szegény ember Nirvanájáról és Pearl Jamjéről beszélünk.

Nos, kiderült, tévedtünk. A rajongóink pontosan tudták, mit akarnak: minket, a Def Leppardot, Joan Jettet és a Poisont – és ha már egyszer turnézni indulunk, akkor pontosan azt adjuk a rajongóinknak, amit várnak: órákon át tartó slágereket, remek zenészeket, profizmust és a legnagyobb show-t, amit valaha láttak. Ezzel a felállással hirdettünk meg nyolc bulit. Azonnal elkeltek a jegyek. Újabb nyolc koncertet jelentettünk be, a jegyeket pillanatok alatt elkapkodták. Még nyolc koncert – ugyanaz a történet. Mindannyian azt gondoltuk, hogy na, így kell felvezetni a filmet! „Ha már utolsó turnéra megyünk, annak ilyennek kell lennie.”

Huszonnégy lekötött bulink volt, és még messze volt a vége. Tudtam, hogy sürgősen formába kell lendülnöm. Minden zenésznek megvan a maga módszere. Az enyém egy több csápú fenevad. Van a fizikai rész, a mentális rész, az érzelmi rész és a zenei rész. Ezután következik a színpadkép, maga a koncepció és a műsor általános képe, azaz mit képvisel, mit akarunk elmesélni vele, és miért pont most van itt az ideje, hogy elmondjuk. Az elsődleges a jó kondi, ami mindennek az alapja. A Mötley esetében ez mélyen összefonódik a setlistünkkel.

Mindegyiket ötperces szakaszokból építjük fel. Gyakorlatilag néhány dalunk rövidebb vagy kicsit hosszabb, így a dalok között is marad idő, ha valamelyikünk beszélgetni akar a közönséggel. A műsoridő azonban fix. Ha csúszunk, a szervezőt megbüntetik, és a zenekart is megbírságolják: egy nótával több a megengedettnél hirtelen 50 000 dollár mínusz, és azért ez nem vicc. Egyes helyeken – Európában, Japánban – ha a zenekar későn lép színpadra, az emberek lekésik az utolsó metrót, ráadásul a szervezők simán kikapcsolják az áramot. Ha tényleg törődsz az emberekkel, akkor nem dzsemmelhetsz kedvedre a színpadon. Így aztán dalonként öt perccel számolunk, és ebből áll össze a műsor, ami két óra, ha csak mi vagyunk, és másfél, ha mi vagyunk a headlinerek. A műsor hossza határozza meg a felkészülésünket is.

Én már a kazettás magnók kora óta azt csinálom, hogy kinyomtatom a setlistet, és oda teszem, ahol kardiózni fogok. Ha a Kickstart My Heart a nyitónóta, akkor páros lábbal kell berúgnom az ajtót. Ha a harmadik dal a Home Sweet Home lesz, akkor tudom, hogy a futópadot visszavehetem sétafokozatra. Ha a következő dal a Wild Side, akkor megint felpörgök – de ennek a felénél van egy kiállás, és tudom, hogy akkor szusszanhatok egyet. Sok zenekarnál a szett felénél ránézel a gitárosra, és látod, hogy liheg. Az edzésprogramomat úgy állítom össze, hogy elkerüljem ezt a csapdát, és végig tudjak tolni egy koncertet gond nélkül – ehhez minden szakaszt úgy kell időzítenem, hogy az összes dal beleférjen. Ez úgy néz ki, hogy lenyomok kilencven percet a futópadon, majd két órán át súlyzózok. Utána még másfél óra gyakorlás a bőgőn, azaz leülök, és sorban végigjátszom a koncertprogramot. Végül olyan szintre fejlesztem az állóképességemet, hogy fizikailag és zeneileg is végigbírjam az egész műsort anélkül, hogy kikészüljek. Ezen a ponton jön az, hogy felveszem a basszusgitárt, és végigtolom a teljes műsort – de állva. Ez is olyan apróság, ami elcseszheti a bulit: otthon ülve próbálod végig a műsort, és azt hiszed, hogy menni fog, aztán kimész a színpadra, és a harmadik számnál összeesel.

A setlistet (hiába fújom már kívülről) sokáig magammal viszem mindenfelé. A fürdőszobatükör mellé és a hűtőszekrény oldalára is kiragasztom – így mindig látom, ha rám jön a fagyizhatnék. A stadionturnéra személyi edzőket fogadtunk fel, és megkerestünk egy táplálkozási szakértőt. Egyszer csak mindannyian elkezdtük figyelni a bevitt fehérje, szénhidrát és zöldség szintjét, és nyomon követtük az elégetett kalóriákat. A táplálkozási tanácsadó gondoskodott róla, hogy eleget együnk ahhoz, hogy végigcsináljuk az edzéseket, miközben napi ötszáz kalóriával kevesebbet vittünk be a szervezetünkbe. Lehet, hogy nem hangzik túl szexinek, de ha versenyképes akarsz maradni, akkor minden tőled telhetőt meg kell tenned. Hamarosan kigyúrtam magamat, az állóképességem sokat javult. Mentálisan és érzelmileg teljesen feltöltődtem, felspannolódtam, és ihletettnek éreztem magam, valahányszor bőgőt vagy gitárt vettem a kezembe. És mivel az egészségem közvetlenül kihat a kreativitásomra, alig tudtam elmenni a boltba tejet venni anélkül, hogy tíz új ötletem ne támadt volna, amiket azonnal le kellett írnom.

A Final Touron (a Mötley Crüe 2014–15-ös búcsúturnéja) huszonegy kamion és busz szállított minket és a felszerelést. Építettünk egy hullámvasutat Tommynak és a forgó dobcájgjának. A legnagyobb piroshow-t rendeztük, amit valaha bárki is tető alá hozott. Égett a fényhíd teteje, és lángok lövelltek ránk, miközben játszottunk. Az egész zenekart gyulladásgátló spray-vel fújták be – mármint a fellépőruháinkat. A színpadon ötméterenként tűzoltókészülékeket és vízzel átitatott rongyokkal teli vödröket állítottunk fel arra az esetre, ha bármelyikünk is lángra kapna. A korábbi turnékon ugyanis előfordult, hogy Tommy megégett. Velem is annyiszor fordult már ez elő, hogy számon sem tudom tartani. Anyukád biztos sokat nyaggatott ezzel, de én is igyekszem a fejedbe verni: ha a tűzzel játszol, megégeted magad. Mi mindig is szerettünk a tűzzel játszani. A Mötley Crüe hőskorában tök egyszerű volt a képlet: lelocsoltam magam öngyújtóbenzinnel, Vince pedig meggyújtott. Nem csalás, nem ámítás. Volt egy hangyányival fejlettebb cucc is, amit először 1981-ben vetettünk be: egy kilencvoltos elemet dróttal összekötöttünk a csizmám sarkában lévő kis ketreccel, amiben a piró volt. Meggyulladt, a csizmám füstölni kezdett, amitől a kis klubokban pláne eldobták a hajukat a népek. „Látod, bazmeg? Lángol az arc csizmája!” Egy sokkal nagyobb helyen az ilyesmi fel sem tűnik.

A Final Tourra lángszórót tettünk a basszusgitáromra. Nyomott vagy 50 kilót, és tízméteres lángokat lövellt ki. A mikrofonállványomat láncokra akasztottuk, és azt is felgyújtottam, aztán meg elhajítottam, és ott pörgött a láncon. Na, ezt a hátsó sorokból is lehetett látni. Tudod, hogy meglegyen a „de kurvajó ez már!”-érzés. Vittünk magunkkal akrobatákat, ellőttünk egy tonna tűzijátékot. Beállítottunk egy darut nekem, egy másikat Vince-nek. Aztakurva-turnénak kellett volna keresztelni – és ezt a stadionturné díszlettervének felül kell múlnia. Mivel a pirotechnikából az évek során kihoztuk, amit lehetett, olyan színpadtechnikát akartam, ami felülmúlja a legfaszább pirót anélkül, hogy bármit is fel kellene gyújtani.

A gyártásvezetőnk, Robert Long már nagyon régóta velünk van, éspedig azért, mert ő a lehetetlent is megvalósítja. Rühellem azt a reakciót a kéréseimre, hogy „bocs, de ez nem fog menni”. Nekem a „nem lehet megcsinálni” az alapállás, ahogy az „ezt még senki sem csinálta meg” sem igazán tekinthető kihívásnak, hanem a rutin része. És itt jön a képbe a technológia. Erre a turnéra ugyanis bazi nagy képernyőket akartunk. Szupererős képeket.

– Egy posztapokaliptikus, mangás környezetet képzeltünk el, óriásrobotokkal – mondtam Robertnek.

– Oké – mondta, és tök izgatott lett. – Most már vannak olyan kivetítőink, amik felgördülnek, és eltűnnek. Összehozlak a lézeres cégekkel. Tudom, hogy már dumáltatok arról, hogy lézereket használjunk tűz helyett, de szerintem belefér mindkettő. Szóval, ha netán átgondolnátok a „nincs piró”-elvet, akkor most már van olyan, ami tűzgolyóvá alakuló lángcsóvát lő ki. Hihetetlen látvány.

Nyitott vagyok az új ötletekre, ha überelik a régieket. Mindig próbálom túlszárnyalni magam, és persze Tommyt, ami oda-vissza igaz. „Fejjel lefelé akarok dobolni!” „Át akarok repülni a tömeg felett!” „Olyat akarok csinálni, amire még senki sem gondolt!” Tommy ugyanolyan keményen tud fejjel lefelé is ütni, és miközben ő és én egymást hajtjuk, Mick azon dolgozik, hogy a gitársoundja vastagabb és hangosabb legyen, mint bármi, amit eddig hallottunk. Én nem állok bele a technikai pöcsméregetésbe Mickkel, mert az egyszerűbb játék híve vagyok – egy kicsit punk-rockosabban, letisztultan tolom, ahogy Cliff Williams is az AC/DC-ből. Van néhány nagy riffem, de igazán a dögös-mocskos rock ’n rollban vagyok otthon. Ennyi a krédónk: négy ember játéka olyan hangzást eredményez, ami minden akadályt elsöpör, amit az élet valaha is az útjukba gördített. És amikor a rajongók ezzel szembesülnek estéről estére, rájönnek, hogy a saját életük kihívásaival ők is ugyanígy el tudnak bánni. Nem a levegőbe beszélek, a buli végén, amikor felgyúlnak a fények, látom az arcukon a változást. Mindannyian látjuk, és ezt az élményt visszük is magunkkal a következő bulira. Ez a rock and roll legtisztább formája. Ez az, ami a Mötley Crüe-t táplálja, és bármilyen sokat is vegyen ki belőlünk, mindig meg fogunk dolgozni érte.

Világos, hogy a Mötley-ben nincs már sok szufla zenekarként. Betudható ez a korunknak és annak, hogy családos emberek vagyunk, de leginkább a testileg, karmikusan és cuccosan is végletekig feszített tempójú évtizedeknek. De ha az ember vigaszdíjról álmodik a karrierje lezárása környékén, akkor ennél faszábbat el sem képzelhet: egy három hónapos, őrült rohanás, huszonkilenc stadionbulival. És ez még csak a turné kezdete volt, hiszen a színfalak mögött azt éreztették velünk, hogy még vagy száz koncert vár ránk. Kész szerencse, hogy úgy kondiztunk, mintha nem lenne holnap.

Stadium Tour, azaz Stadionturné lett a neve.

Úgy volt, hogy Texasban, az Alamodome-ban kezdünk, majd bejárjuk az egész országot, mielőtt visszatérnénk Los Angelesbe, ahol a tervek szerint a Labor Dayen adtunk volna koncertet a SoFi Stadionban. Nem a Dodger Stadionban, ahogy Dennis ígérte, de sebaj: a SoFi sokkal nagyobb. A Live Nation decemberben jelentette be a koncertdátumokat, így volt még hét hónapom otthon. Előre megterveztem a koncertek közötti szünnapokat, hogy minél több időt tölthessek Courtney-val és a gyerekekkel. Az elmúlt években nem mindig tudtam összeegyeztetni a családom és a zenekar igényeit, de ezúttal úgy éreztem, hogy sikerült egészséges kompromisszumot kötnöm. A kondizással nem álltam le, és előre elsimítottam minden részletet, hogy a turnén arra koncentrálhassunk, amit a színpadon csinálunk. Minden eshetőségre gondoltam, azt hittem, minden váratlan gebaszra van B tervem. Teltek-múltak a hetek, már februárban jártunk, amikor a kocsiban ülve azt hallottam a rádióban, hogy helló, van itt egy vírus, és nagyon úgy néz ki, hogy világjárvány lesz belőle.

Márciusra kábé annyi kedve volt az embereknek nyolcvanezer üvöltő társukkal órákig egy helyre zárva lenni, mint hóviharban pizzafutárkodni.

Felhasznált betűtípusok
Crimson – SIL Open Font License
IM Fell English – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0