részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Ethan Kross: Chatter
The Voice in Our Head, Why It Matter, and How To Harness It
Published in the United States by Crown, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Copyright © Ethan Kross, 2021
Hungarian translation © 2021 Dövényi Ibolya
Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Anna Kochman

ISBN 978 963 604 094 9

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Donáth Mirjam
A szöveget gondozta Tomka Eszter
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Apámnak, aki megtanított befelé figyelni, valamint Larának, Mayának és Daninek, akik az én legnagyobb ellenszereim a duruzsolás ellen

„Úgy vélem, a legnagyobb kihívást az jelenti, hogy soha ne térjünk el az erkölcsi iránytűnktől. Erről folyik a fejemben a vita. A tetteimet ehhez a belső, számomra hallható, folytonos hanghoz mérem, hogy a jó úton járok-e, vagy letértem arról.”

Barack Obama

„A hang a fejemben egy seggfej.”

Dan Harris

Tartalom

Bevezetés

Első fejezet – Miért beszélünk magunkhoz?

Második fejezet – Amikor a belső hangunk ellenünk fordul

Harmadik fejezet – Eltávolodás

Negyedik fejezet – Nem én, hanem te

Ötödik fejezet – Külső segítség – a kétélű fegyver

Hatodik fejezet – A kint hatása a bentre

Hetedik fejezet – A varázserejű tudat

Konklúzió

A szerszámosláda tartalma

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bevezetés

A nappalimban állok, a sötétben, és elfehéredett ujjakkal szorítom a gyerekkori baseballütőmet, miközben eszelősen bámulok ki a fekete éjszakába. Kétségbeesett elszántság tölt el, hogy bármi áron megvédjem a feleségemet és újszülött lányomat egy őrülttől, akivel soha még csak nem is találkoztam. Arra, hogy miként festhetek, vagy hogy valójában mit is tennék, ha ténylegesen felbukkanna ez az őrült, gondolni sem tudok, annyira elnyom bennem minden mást a bénító félelem. A fejemben száguldó gondolatok mindegyike ugyanarra fut ki.

Az egész az én hibám, mondom magamnak. Odafent van a tündéri kislányom és a feleségem, aki szeret engem, és mindkettejük életét veszélybe sodortam. Mit tettem? Hogyan hozom mindezt helyre? Ilyen és hasonló gondolatok cikáznak körbe-körbe az agyamban megállíthatatlanul, mint egy elszabadult ringlispíl lovacskái.

Nemcsak a sötét szoba foglya voltam, de a saját rémálmomé is. Én, a tudós, a kutató, aki olyan laboratóriumot vezet, ahol az önkontrollt kutatják, a negatív gondolati spirálok megszakításának szakértője, csak álltam ott egy gyerek-baseballütőt markolászva, tébolyultan lesve ki az ablakon. Nemcsak az a háborodott alak tette ezt velem, akitől zaklató levelet kaptam, de a fejemben élő mumus is.

Mégis hogyan jutottam idáig?

A levél

Az a nap is átlagos napként indult.

Korán keltem, megetettem a kislányomat, kicseréltem a pelenkáját, majd sietve megreggeliztem. A feleségemnek adott gyors búcsúcsókot követően egyenesen a Michigani Egyetemen lévő irodámba siettem. 2011 tavaszán jártunk, még csípős, de napos idő volt, az a derűs, csendes gondolatokat szülő fajta.

Amikor megérkeztem az egyetem Pszichológiai Intézetének otthont adó East Hallba, egy jókora, vörös téglás épülethez, egy levél várt a postafiókomban. A vaskos, tudományos folyóiratok tetején kézzel címzett boríték csücsült. Kíváncsian bontottam fel – ritkán kapok kézzel írt levelet a munkahelyemen –, és már az irodám felé sétálva olvasni kezdtem. És ekkor, még mielőtt megéreztem volna, milyen melegem van, izzadság kezdett csorogni a tarkómon.

Fenyegető levél volt. Soha nem kaptam még ilyet.

Előző héten a CBS Evening News készített velem az idegtudományi kutatásaim kapcsán rövid interjút,1 amiben a munkatársaimmal közösen publikált eredményeinkről beszéltem, miszerint a testi és a lelki fájdalom közötti kapcsolat szorosabb, mint azt a korábbi kutatási eredmények valószínűsítették. Az agy az érzelmi és a fizikai fájdalmat merőben hasonló módon érzékeli. A kutatásunkból kiderült, hogy az összetört szív fizikai fájdalmat okoz.

Bár a kollégáimmal egyetemben izgatott voltam az eredményeink miatt, nem számítottunk nagyobb érdeklődésre, mint hogy néhány tudományos újságíró ír pár rövid cikket az ügyről. Mindannyiunk legnagyobb meglepetésére azonban a felfedezésünk híre virálissá vált. Az egyik percben még a szeretet pszichológiájáról oktattam egyetemistákat, a következőben már gyorstalpaló médiatanfolyamon vettem részt a kampuszon, egy tévéstúdióban. Sikeresen át is verekedtem magam az interjún anélkül, hogy túl sokszor gabalyodtam volna bele a saját mondataimba, és pár órával később a felvétel már le is ment adásba. Mindenkinek jár tizenöt perc hírnév, a tudósoknak is, bár esetünkben csupán kilencven másodpercről volt szó.

Hogy a levél íróját mi háborította fel annyira a kutatásunkkal kapcsolatban, az nem derült ki számomra egyértelműen, de az erőszakban tobzódó rajzok, a fröcsögő gyűlölet és a felzaklató tartalom nem sok kétséget hagyott bennem a levélíró irántam táplált érzelmeit illetően, ám arról igenis sokat, hogy vajon mit készül tenni ellenem. Ráadásul egy gyors guglizással azt is sikerült kiderítenem, hogy a levelet alig húsz kilométerrel távolabb adták fel. A sors furcsa fintorának köszönhetően most én lettem az a személy, aki első kézből tapasztalhatta meg, hogy az érzelmi fájdalmat is lehet fizikainak érezni.

Néhány órával és az egyetemi illetékesekkel folytatott beszélgetéseket követően a helyi rendőrőrsön tűkön ülve vártam, hogy beszélhessek egy rendőrrel. Bár a rendőr, akivel végül beszéltem, kedves volt, a szavai nem igazán nyugtattak meg. Három tanácsot adott: hívjam fel a telefontársaságot és győződjek meg róla, hogy a számom nem nyilvános; figyeljem árgus szemmel, nem bukkan-e fel az irodám közelében gyanúsnak tűnő alak, és ezentúl mindig más úton közlekedjek a lakásom és a munkahelyem között, megelőzve ezzel, hogy kifigyelhessék a napi rutinomat. Ennyi. Nem riasztotta a különleges egységeket, hogy vigyázzanak rám és a családomra. Oldjam meg magam. Nem éppen azt a megnyugtató választ kaptam, amiben reménykedtem.

Miközben ravasz és tekervényes útvonalon hazafelé igyekeztem Ann Arbor fákkal szegélyezett útjain, fejben megoldást igyekeztem találni a problémára. Nézzük szigorúan a tényeket, mondtam magamnak. Kell aggódnom? Mit kell tennem?

A rendőr és mások szerint, akiknek beszéltem a levélről, a fenti kérdésekre a válaszok egyértelműek voltak. Nem, nem kell ezen stresszelned. Semmi különös nem történt. Rendben lévő, hogy félsz, de semmit sem tudsz tenni. Csak nyugi. A híres emberek naponta kapnak fenyegető leveleket, és soha nem történik velük semmi. Nem lesz következménye a dolognak.

Csakhogy én nem a fenti beszélgetést folytattam le magammal. Pont ellenkezőleg. A fejemben rajzó kétségbeesett gondolatok újra és újra, szünet nélkül ismételték magukat. Mit tettem?, kiabálta a hang a fejemben, egyre fokozva a rettegésem. Hívjam az őrző-védő szolgálatot? Vegyek fegyvert? Költözzünk el? Milyen gyorsan tudnék új munkát találni máshol?

A következő két nap alatt a fenti diskurzus saját magammal számos alkalommal lezajlott. Két nap múlva kész idegroncs voltam. Nem ettem, szünet nélkül csak a fenyegető levélről beszéltem a feleségemnek, míg végül elege lett belőlem. A lányom szobájából érkező legkisebb neszre ugrottam, mindannyiszor arra gyanakodva, hogy lecsapott rá az arctalan gonosz, ahelyett hogy a kézenfekvőbb magyarázatok – nyikorgó bölcső, hasfájós csecsemő – jutottak volna elsőként eszembe.

A helyzet egyre romlott.

Két éjszakán keresztül, míg a feleségem és a kislányom az igazak álmát aludták odafenn, én gyerekkori baseballütőmet szorongatva, pizsamában őrködtem odalent. A nappali ablakán kémleltem kifelé, nehogy bárki észrevétlenül megközelíthesse a házam, miközben tervem sem volt arra az esetre, mit is csinálnék, ha valóban ólálkodna valaki odakint.

A második éjszakán aztán amikor az idegeim már pattanásig feszültek, leültem a számítógép elé, és beütöttem a keresőbe, hogy „tudósokra szakosodott testőr”. Ami most nevetségesen hangzik, akkor logikus és sürgős információnak tűnt.

Befelé figyelés

Hivatásom szerint kísérleti pszichológus és idegkutató vagyok. Az introspekció, azaz az önmegfigyelés a kutatási területem, amit a Michigani Egyetemen található, általam létrehozott és vezetett Érzelmi és Önkontroll Laboratóriumban vizsgálok. A munkatársaimmal azokat a beszélgetéseket kutatjuk, amelyeket az emberek önmagukkal folytatnak, és amelyek nagyban befolyásolják, miként éljük meg az életünket. A tudományos karrieremet arra áldoztam, hogy ezeket a néma beszélgetéseket jobban megismerjem – hogy mik is ezek, miért beszélünk önmagunkhoz, illetve hogy miként tudnánk ezeket a belső diskurzusokat a hasznunkra fordítani, és boldogabb, egészségesebb, produktívabb életet élni.

A kollégáim és én is szívesen tekintünk magunkra az elme műszerészeiként. Embereket invitálunk a laborunkba, hogy részt vegyenek a kísérleteinkben, illetve tanulmányozzuk őket „természetes környezetükben” is. A pszichológia és más tudományterületek – például az orvostudomány, a filozófia, a biológia és a számítástechnika – eszközeivel dolgozunk olyan kérdések megválaszolásán, mint hogy miért képesek egyesek profitálni abból, ha befelé fókuszálnak, hogy megértsék az érzéseiket, míg mások ugyanettől összeomlanak? Hogyan tudunk bölcsen dönteni mérgező, súlyosan stresszes helyzetekben? Van-e rossz és jó módja annak, ahogy önmagunkhoz beszélünk? Hogyan kommunikáljunk a számunkra fontos emberekkel ahhoz, hogy ne erősítsük fel se bennük, se magunkban a negatív gondolatokat és érzéseket? Vajon mások „hangja”, ami szakadatlanul zúdul ránk a közösségi médiából, befolyásolja, milyen hangok szólalnak meg a saját fejünkben? Ezeket a kérdéseket szigorú és alapos vizsgálatnak alávetve számos meglepő felfedezést tettünk.

Rájöttünk, milyen konkrét gondolatokkal és cselekedetekkel javíthatunk a fejünkben zajló párbeszédeken; hogy miként piszkálhatjuk meg agyunk „mágikus” hátsó ajtajának zárját – hogy a placebók, a szerencsehozó bűbájok és a rituálék reziliensebbé tehetnek minket. Az is kiderült, milyen képet tegyünk az íróasztalunkra ahhoz, hogy könnyebben felépüljünk lelki sérüléseinkből (megsúgom, hogy az anyatermészetet ábrázoló képek éppolyan nyugtató hatással lehetnek, mint saját édesanyánk fényképe), illetve hogy a puha plüssállatok szorongatása segíthet túllendülni az egzisztenciális krízisen. Megtudtuk, hogyan érdemes, és hogyan nem érdemes a partnerünkhöz szólni egy nehéz nap után, mikor fogunk jó eséllyel bakot lőni a közösségi média felületein és hol érdemes sétálni ahhoz, hogy megbirkózzunk a minket nyomasztó problémákkal.

Érdeklődésem a belső monológjaink érzelmeinkre gyakorolt hatása iránt jóval azelőtt kezdődött, hogy tudományos pályára léptem volna. Sőt, azelőtt, hogy egyáltalán ténylegesen megértettem volna, mik is azok az érzelmek. Szenvedélyes érdeklődésem a két fülünk között hordott sokféle, törékeny és örökké változó világ iránt már akkor megjelent, amikor először betettem a lábam életem első pszichológia laborjába: a házba, ahol felnőttem.

Brooklyn mellett, Canarsie városnegyedében laktunk. Apám már egészen kicsi koromtól az önuralom fontosságára tanított. A többi hároméves gyereket a rendszeres fogmosásra tanítgatták a szülei, és hogy viselkedjenek udvariasan és kedvesen a többi emberrel, de az én apámnak mások voltak a prioritásai. Konvencionálisnak egyáltalán nem nevezhető nevelése során sokkal inkább foglalkozott azzal, hogy a döntéseim belülről fakadjanak, és mindig arra bátorított, hogy ha problémám adódik, befelé figyeljek, „hallgassak a szívemre”. Mindig azt mondogatta: „Tedd fel magadnak a kérdést.” Hogy mi lett volna ez a konkrét kérdés, arra nem sikerült rájönnöm, bár bizonyos mértékben megértettem, mi felé igyekszik noszogatni: hogy befelé figyeljek, és magamban keressem a válaszokat.

Apám sok szempontból maga volt a két lábon járó ellentmondás. Ha éppen nem a többi autós között igyekezett utat törni magának a zsúfolt, állandó dugóban álló New York-i utakon, vagy nem a tévé előtt szurkolt a Yankeesnek, akkor a hálószobában meditált (többnyire cigarettázva), vagy a Bhagavad Gitáti olvasta. Azonban ahogy nőttem és bonyolultabb döntési helyzetekkel találtam szembe magam annál, mint hogy megegyek-e egy tiltott sütit vagy elblicceljem-e a szobám kitakarítását, apám tanácsa is felértékelődött a szememben. Elhívjam a gimis osztálytársnőmet randira? (Elhívtam, nemet mondott.) Konfrontálódjak a barátommal, akit láttam lenyúlni valaki tárcáját? Melyik egyetemre jelentkezzek? Büszke voltam rá, milyen higgadtan tudok gondolkodni, és a „befelé figyelés” csak ritkán hagyott cserben a helyes döntés meghozatalában. (Egy napon végül a kiszemeltem is igent mondott, és feleségül is jött hozzám.)

Ezek után talán nem meglepő, hogy az egyetemen előre elrendelt módon a pszichológia vonzott. Úgy éreztem, megtaláltam a hivatásom. Feltárult előttem mindaz, amiről apámmal annyit beszélgettünk kisebb koromban, már amikor nem a Yankees volt a témánk; úgy tűnt, a pszichológia megmagyarázza a gyerekkoromat és utat mutat a felnőttkorba. Új szókincsre tettem szert általa. Az egyetemi kurzusokon sok egyéb mellett azt is megtudtam, hogy az a zen típusú szülőség, amit az apám részéről tapasztaltam annyi éven át, és amibe a különcnek véletlenül sem nevezhető anyám is beletörődött, igazából introspekció volt.

Legalapvetőbb értelmében az introspekció önmegfigyelést jelent, azaz hogy az ember aktívan figyeli önnön gondolatait és érzéseit. Az introspekcióra való képesség teszi számunkra lehetővé, hogy elképzeljünk dolgokat, emlékezzünk, reflektáljunk azokra, majd mindezt problémamegoldásra, új dolgok feltalálására vagy alkotásra használjuk. Számos kutató, köztük jómagam is, úgy vélekedünk, az introspekcióra való képesség olyan központi fontosságú evolúciós előny, ami megkülönbözteti az embert a többi fajtól.2

Apám úgy gondolta, az introspekció gyakorlása, erősítése a segítségemre lesz későbbi életem során, ha nehézségekkel találom szembe magam. Az aktív önmegfigyelés segíthet bölcsebb, jobb döntésekre jutni, illetve pozitív érzéseket generál. Más szóval a „befelé figyelés” jelenti az utat a nehézségekkel szemben, a rugalmas, elégedett élet felé. Ez tökéletesen észszerű és értelmes gondolat volt. Apró szépséghiba – mint arra hamarosan rájöttem –, hogy sok embernél ezzel nem is okozhatnánk nagyobb bajt.

Az elmúlt években nagyszámú új vizsgálat támasztotta alá, hogy amikor stressz ér minket, az introspekció lényegesen több kárt okozhat, mint amennyi hasznunk van belőle. Rosszabbul teljesítünk a munkában, rontja a döntéshozó képességünket, és a kapcsolatainkra is negatívan hat. Ugyancsak fokozhatja az erőszakosságot és az agresszivitást, hozzájárulhat számos mentális zavarhoz és növelheti a testi megbetegedések kockázatát. Az elméjüket a gondolataik és az érzéseik megismerésére, vizsgálatára rosszul használó élsportolók elveszíthetik a képességüket, hogy jobbá váljanak. Egyébként racionális, gondos emberek kevéssé logikus és erkölcsileg kétséges döntéseket hozhatnak. Barátokat veszíthetünk el miatta mind a való életben, mint a közösségi médiában. Szerelmi kapcsolatokat fordíthat ádáz ellenségeskedéssé, még az öregedést is felgyorsíthatja mind a megjelenésünk, mint pedig a DNS-ünkben kódolt életkorunk tekintetében. Röviden tehát, a gondolataink túl gyakran nemhogy nem védenek meg minket saját gondolatainktól, de felettébb alattomos jelenségnek engednek utat.

Ez a duruzsolás.

Duruzsolás alatt a negatív gondolatok és érzelmek folyamatos ismétlődését értem, ami végül az introspekcióra való nagyszerű képességünket áldásból átokká változtatja. Veszélyt jelent a teljesítményünkre, a döntéshozó képességünkre, a kapcsolatainkra, a boldogságunkra és az egészségünkre is. Agyalni kezdünk egy munkahelyi problémán vagy az összezörrenésen a párunkkal, és végül már csak arra tudunk gondolni, mennyire rosszul érezzük magunkat. És ez megtörténik újra meg újra. Az önvizsgálattal reméljük megtalálni a bennünk rejlő coachot, de helyette egy szigorú kritikussal találjuk magunkat szemben.

A kérdés természetesen az, hogy miért történik mindez. Miért van az, hogy egyes esetekben a „befelé figyelés” és a gondolkodás jó stratégiának bizonyul a stresszel szemben, máskor viszont pont ellenkező a hatása? Ugyanilyen fontos kérdés, hogy ha már sikerült kiderítenünk, hol siklik ki az introspekciónk, mit tehetünk azért, hogy ismét a helyes pályára állítsuk? Tudományos karrieremet ezeknek a kérdéseknek megválaszolására szenteltem. Rájöttem, a lényeg az, hogy megváltoztassuk tudatos életünk legfontosabb beszélgetését – azt a beszélgetést, amit saját magunkkal folytatunk.

Jegyzetek

1 CBS Evening News: Pain of Rejection: Real Pain for the Brain. CBS News, March 29, 2011, www.cbsnews.com/news/pain-of-rejection-real-pain-for-the-brain/. A részlet megtekinthető itt: selfcontrol.psych.lsa.umich.edu/wp-content/uploads/2017/08/Why-does-a-broken-heart-physically-hurt.mp4

2 Janet Metcalfe, Hedy Kober: Self-Reflective Consciousness and the Projectable Self. In: The Missing Link in Cognition: Origins of Self-Reflective Consciousness. ed. H. S. Terrace, J. Metcalfe (Oxford: Oxford University Press, 2005), 57–83.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0