Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

T. J. Klune

Heartsong

Tor Books, 2024

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-237-9

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2024 by T. J. Klune

© Hungarian translation 2025, Szente Mihály

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Azoknak, akik a hazavezető utat keresik.

„Igen, trükkök lapulnak a zsebemben, és rejtegetek dolgokat a kézelőmben. Ám én a színpadi bűvész ellentéte vagyok. A bűvész illúziókat ad neked, az igazság látszatába burkolva. Én az igazságot adom neked, az illúzió kellemes álcájába öltöztetve.”

(Tennesse Williams: Üvegfigurák)

porszemcsék / valami több

AMIKOR álmodtam, azt láttam, hogy fénykévék hatolnak át az ősöreg erdő fáinak lombján. Biztonságban voltam. Nem tudtam, hogy ez honnan veszem. Egyszerűen csak tudtam.

Szerettem voltam olyan gyorsan futni, ahogyan csak bírok. Éreztem a bőröm alatt az átalakulással járó bizsergést, és engednem kellett volna neki.

Nem engedtem.

Falevelek recsegtek a talpam alatt.

Végighúztam a kezemet egy öreg szilfa kérgén. Durva volt. Aztán beleért egy fanedv-erecskébe. Szétdörzsöltem az ujjam között a ragacsos, meleg folyadékot.

A fák suttogtak.

Azt mondták: itt itt itt.

Azt mondták: ide tartozol.

Azt mondták: ez az ahová téged szántak.

Azt mondták: ez a FALKA és az ÉLET és DALOK úsznak a levegőben DALOK amiket azért énekelnek mert ez az otthon otthon otthon.

Lehunytam a szememet, és vettem néhány mély lélegzetet.

A sötétben a fény erősebbnek tűnt.

Apró porszemcsék örvénylettek benne.

A nyelvemhez érintettem az ujjaimat.

A nedv réginek érződött.

És erősnek.

És...

Mély mordulást hallottam valahonnan jobbról.

Kinyitottam a szememet.

Egy fehér farkas állt kicsivel odébb, a fák között. A mellkasán, a lábán és a hátán fekete foltok sötétlettek.

Nem ismertem fel, de valahogy ismerősnek találtam. A neve mintha ott lett volna a nyelvem hegyén, összevegyülve a szilfa nedvével, és...

Vörös fény izzott fel a szemében.

Egy alfa.

Nem féltem.

Nem azért jött, hogy bántson engem.

Fogalmam sem volt, hogy ezt honnan tudom. Talán a fák miatt. Talán a hely miatt. Talán a torkomat elborító fanedv miatt.

– Üdvözöllek! – köszöntem neki.

Az alfa horkantott, és megrázta a fejét.

– Nem tudom, hol vagyok – mondtam neki. – Azt hiszem, eltévedtem.

A mellső lábával a földet kaparászta, a karmai kanyargós vonalakat vájtak a talajba és a fűbe.

– Tudod, hol vagyok?

És ekkor azt felelte: messze vagy.

Ez úgy hangzott, mintha a fák hangján beszélt volna.

Mert a fák hangján beszélt.

Az alfa azt mondta: nem tartozol hozzám nem vagy az enyém nem vagy az ENYÉM de az lehetsz azért aki vagy.

– Nem tudom, hogy ki vagyok – vallottam be, és szörnyű volt kimondani ezt, de miután ezek a szavak kikerültek belőlem, valahogy... könnyebbnek éreztem magam.

Már-már szabadnak.

Az alfa lépett egyet felém. Tudom tudom gyermek de tudni fogod esküszöm tudni fogod fontos vagy különleges vagy és...

Villám fénye lobbant, és láttam, hogy farkasok vesznek körül. Több tucatnyian portyáztak a fák között. A szemük vörös és narancssárga fénnyel izzott, és lilával...

A fák jobbra-balra hajladoztak az erős szélben.

Azt hittem, a szél mindjárt elsodor, felrepít a fekete égre, és beleveszem a viharba.

A farkasok megálltak.

Egyszerre hajtották hátra a fejüket.

És üvöltöttek.

A daluk belém hasított, belém hatolt, és porrá zúzta a csontjaimat. Nem tudtam megmozdulni, nem tudtam lélegezni, nem tudtam kitalálni, hogyan állíthatnám le ezt a dolgot, és nem is akartam. Ez döbbentett meg a legjobban: hogy nem akarom leállítani. Azt akartam, hogy zabáljon fel, hogy érezzem, amint szétszakad a testem, és a vérem a földre ömlik, fel akartam áldozni magam, hogy tudjam, fontos vagyok, hogy tudjam, jelentek valamit valakinek.

Az alfa azt mondta: nem ezt nem teheted meg ez nem így működik ez MÁS ez TÖBB mert te TÖBB vagy és...

Kéz érintette meg a vállamat.

Valaki a fülembe súgott.

Azt suttogta:

– Robbie! Robbie, hallasz engem? Halld a hangomat! Figyelj rám! Biztonságban vagy. Itt vagyok veled. Figyelnél rám, kedves? Kérlek!

A kéz megszorította a vállamat, ujjak mélyedtek a bőrömbe, és hátrafelé rándultam. Aztán már a fák között repültem. A farkasok üvöltöttek, üvöltöttek, üvöltöttek, a hangjuk tele volt haraggal és iszonyattal, és mialatt a világ kezdett szétrepedezni körülöttem, mialatt az összetörő üvegtáblához olyannyira hasonlatosan szilánkokra hasadt, egy farkas lépett ki az árnyékból.

Szürke szőrét fehér és fekete foltok tarkították a két füle között.

És a szájában...

* * *

Hangos hördüléssel ültem fel, és levegő után kaptam. Egy pillanatig nem tudtam, hol vagyok. Emlékeztem fákra és farkasokra, amik aztán széttöredeztek, és újra össze kellett raknom őket. Meg kellett találnom a módját annak, hogy összeillesszem a darabokat, egésszé építsek mindent, hogy aztán...

– Semmi baj – mondta valaki gyengéden. – Robbie. Csak egy álom volt. Biztonságban vagy.

Szaporán pislogtam, és próbáltam mély lélegzetet venni, hogy ne lihegjek annyira.

Az ágyam mellett ülő férfi aggodalmasan nézett, az arcán futó ráncok a szokottnál is mélyebbnek tűntek. Pizsamát viselt. Csupasz lába vékony és csontos volt. A haját rég elvesztette, a fejét és a kezét májfoltok tarkították. Görnyedten ült, de sokkal inkább a kora, mint a nyugtalansága miatt. Ám kedvesen nézett rám, a szeme tiszta volt, ő maga pedig valós.

Ezra.

Azonnal megnyugodtam.

Tudtam, hol vagyok.

A szobámban voltam.

A házban, amiben ő és én együtt laktunk.

Otthon voltam.

– Te jó ég – dörmögtem, és lenéztem a derekamra, illetve a lábamra csavarodott takaróra. Dőlt rólam a verejték, a szívem hangosan kalapált. Megdörzsöltem az arcomat, aztán erősen káprázó szememet is.

– Megint az az álom? – kérdezte Ezra a fejét csóválva.

Hanyatt vágtam magam az ágyon, a karommal eltakartam a szememet, és azt nyöszörögtem:

– Aha. Megint. Azt hittem, már túl vagyok rajta.

Éreztem, hogy megereszkedik az ágy, ami azt jelezte, hogy Ezra leült a szélére. Noha forrónak éreztem a testemet, a hálószobám levegője hűvös volt. A tavasz késett, és még ekkor, május elején is hófoltok borították a földet, bár a java részük koszos latyakból állt. A Hold az utolsó negyedben járt, de az érzés, amit keltett, még most is úgy akaszkodott az agyamba, mint valami horog.

Ezra gyengéden eltolta a karomat az arcomtól, majd a homlokomra nyomta a tenyerét.

– Nem erőltetheted, Robbie – mondta rosszalló hanghordozással. – Minél jobban próbálod, annál rosszabbul leszel. – Tétovázott pár pillanatig, majd hozzátette: – Történt ma valami? A vacsora alatt csendben voltál. Én szívesen meghallgatlak, kedves, ha szeretnél beszélni valamiről.

Elvette a kezét, én pedig sóhajtottam egyet. Kinyitottam a szememet, és a mennyezetet bámultam. A szívverésem lelassult, és az álombeli képek fakulni kezdtek. Sokkal... nyugodtabb lettem. Tudtam gondolkodni. Azt hittem, a mellettem ülő ember miatt. Ő volt az, aki a földön tartott. Olyan volt számomra, mintha az apám lett volna, és csak annyi kellett, hogy a közelemben tudjam őt, és máris visszatértem a valóságba.

A fejemet elfordítva ránéztem. Zaklatottnak tűnt. Felé nyúltam, megfogtam a kezét, és éreztem a papírvékony bőr alatt rejtőző csontokat.

– Semmi az egész – mondtam halkan.

– Nehéz elhinni – felelte felhorkanva. – Lehet, hogy másokat meg tudsz téveszteni, de én nem olyan vagyok, mint ők. És ezt te is tudod. Na, fuss neki még egyszer!

Hát igen... tényleg tudtam. A megfelelő szavakat keresgélve töprengtem pár pillanatig.

– Szóval, az van... – kezdtem, de megráztam a fejemet, és így folytattam: – Gondoltál már arra, hogy van odakint valami más? Valami, ami több.

– Mint micsoda?

– Mint ez – válaszoltam, és valamiért nem tudtam értelmes szavakba önteni a zavaros gondolataimat.

– Még fiatal vagy. Aligha szokatlan, hogy ilyesmin gondolkodsz – válaszolta bólogatva, majd lenézett összefonódó kezünkre, és hozzátette: – Mi több, azt hiszem, ez a normális. A te korodban én is ilyen voltam.

Ettől egy kicsit jobban éreztem magam, és azt feleltem:

– Megannyi évszázaddal ezelőtt?

Rekedtes nevetéssel reagált. Ezt a hangot nem hallottam olyan gyakran, mint szerettem volna.

– Pimaszkodj csak! – válaszolta aztán. – Annyira azért nem vagyok öreg. Legalábbis, egyelőre. – Mialatt beszélt, fokozatosan megkomolyodott, és így folytatta: – Aggódom miattad. És tudom, most az fogod mondani, ne tegyem, de ettől nem fogom abbahagyni. Nem leszek melletted az örökkévalóságig, és...

Felnyögtem és közbevágtam:

– Ne gyere megint ezzel! Nem mész sehová mostanában! Nem engedem, hogy elmenj!

– Nem hiszem, hogy sok beleszólásod lenne ebbe az ügybe.

– Valóban? Tegyél próbára! – vágtam vissza, holott kínosan éreztem magam a gondolattól. Ezra annyira gyengének tűnt. Annyira sérülékenynek. Az emberek általában azok is voltak, és nem bírtam elviselni a gondolatát sem annak, hogy történik vele valami. Igen, boszorkány volt, de a mágiának is voltak határai. Egyszer megkérdeztem tőle, mi történne, ha megkapná a harapást. Éppen együtt futottunk telihold idején, és ő magához ölelt, és a hátamat simogatva tudatta velem, hogy a boszorkányok sosem lehetnek farkasok. A mágiájuk nem tenné lehetővé. Azt mondta, ha valaha megharapná egy alfa, a farkas-varázserő és a boszorkány-varázserő szétszaggatná. Soha többé nem tettem fel neki ezt a kérdést.

Megszorította a kezemet, és azt mondta:

– Tudom, hogy sok mindent megtennél értem...

– Mindent – javítottam ki. – Mindent megtennék.

– ... de fel kell készülnöd. Nem puhulhatsz el, Robbie! És ez azt jelenti, hogy el kell kezdened arra gondolni, ami előtted áll. Arra a többre, amiről az imént beszéltél. És akármennyire szeretném is, hogy örökké melletted legyek, egyszer el kell válnunk egymástól.

– De nem a közeljövőben, ugye? – kérdeztem gyorsan.

A szemét forgatta, és én szerettem őt ezért.

– Teljesen rendben vagyok – válaszolta. – Akad még néhány trükk a tarsolyomban. Miattam egyáltalán nem kell aggódnod.

– Ez érdekesen hangzik pont a te szádból.

Sandán nézett rám, és azt felelte:

– Ne hidd, hogy nem veszem észre, hogy megfordítottad a beszélgetést, és az már rólam szól.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Nagyon remélem, nem várod el, hogy ezt elhiggyem – vágott vissza. – Szóval, ezúttal mit álmodtál?

Elfordítottam a fejemet. Nem bírtam őt nézni, amikor erről beszéltünk. Különös módon azt éreztem, elárulok valakit.

– Ugyanazt – felteltem kurtán.

– Á, a farkasok az erdőben...

– Igen – válaszoltam, és nyeltem egyet. – Velük álmodtam.

– A fehér alfával?

– Igen.

– Szerinted, ez mit jelent?

– Fogalmam sincs – feleltem a vállamat vonogatva. Mert valóban, bármit jelenthetett. Vagy az égvilágon semmit.

– Felismerted? – kérdezte Ezra.

Megráztam a fejemet.

– És voltak ott mások is – mondta ő.

– Sokan.

– És üvöltöttek.

Majdnem kimondtam, hogy „énekeltek”, de az utolsó pillanatban észbe kaptam, és inkább azt feleltem:

– Olyan volt, mintha engem hívtak volna.

– Értem. Volt még valami? Valami, ami más volt, mint korábban?

Igen. A szürke farkas, aminek fekete sávok tarkították a pofáját, és egy követ tartott a szájában. Őt még sosem láttam korábban. Elhúztam a kezemet Ezráétól, és a nyakam tövét dörzsölgetve válaszoltam:

– Nem. Semmi más.

Azt gondoltam, hisz nekem. Miért is ne tette volna? Mindig őszintén beszéltem vele. Nem volt oka másra gyanakodni.

– Mindig is küszködtél azzal, hogy megtaláld a helyedet – felelte Ezra. – Lehet, hogy csak így nyilvánul meg az, hogy tartozni akarsz valahová.

– Ide tartozom. Melletted a helyem – mondtam, de a szavaknak olyan ízük volt, mintha megégtek volna. Füst és hamu ízét éreztem.

– Tudom. De te farkas vagy, Robbie – válaszolta gyengéden. – Többre van szükséged annál, amit adhatok neked. Azok a szálak, amik kialakultak közted és a falka között... ideiglenesek. Megakadályozzák, hogy ómegává változz. Ez nyilván feszültséget okoz neked. Én érzékelem ezt, még ha te nem is veszed észre.

Elmosolyodtam, és felé fordulva azt feleltem:

– Ennyi elég lesz most.

A takarón át megveregette a térdemet.

– Ha biztos vagy benne – válaszolta, de úgy véltem, nem sikerült meggyőznöm.

– Biztos vagyok. És nem akartalak felébreszteni.

Megint felnevetett.

– Manapság sokszor elkerül az álom – mondta aztán. – Megesik az ilyesmi, ahogy öregszik az ember. Egyszer majd te is megtapasztalod. Későre jár. Vagy korán van, attól függően, honnan nézzük. Próbálj pihenni, kedves! Szükséged van rá.

A térdei ropogásától kísérve felállt, és nyögött egyet. A pizsamakabátja ujja felcsúszott az alkarján, és megláttam a fakónak tűnő, régi tetoválásokat.

Az ajtóban állva megállt, visszanézett rám, és még egyszer megszólalt:

– Ugye, tudod, hogy bármit elmondhatsz nekem? Akármit mondasz el, kettőnk között marad.

– Tudom.

Ezra bólogatott. Azt hittem, mondani fog még valamit, de nem tette meg. Becsukta az ajtót, aztán hallottam a padlódeszkák recsegését, mialatt a folyosón ballagott a hálószobája felé.

A szívverését is hallottam.

Lassú ritmusú és hangos volt.

Az oldalamra fordultam, a párna alá csúsztattam a karomat, és a csuklómon nyugtattam az államat. A hálószobám egyetlen ablaka egy kisebbfajta, magányos facsoportra nézett.

Az álombeli képek ekkorra már jócskán megfakultak. Nemrég még elevennek érződtek, de mostanra áttetszővé váltak. Alig emlékeztem a szilfa nedvének ízére.

Ezra szívverését hallgatva lehunytam a szememet.

Azon az éjszakán már semmi mást nem álmodtam.

elég volt / csendes, mint egy kisegér

A KANADAI határ közelében, az Aroostook Nemzeti Vadrezervátum határán létezett egy város, amit az emberek rég elfelejtettek.

És mindenki számára így volt a legjobb.

Kívülről nézve a Maine állambeli Caswell nem tűnt különlegesnek. Több mérföldes körzetben nem akadt egy főútvonal. Egy átutazó csak úgy ismerhette meg a nevet, hogy meglátta egy régi táblán, egy kétsávos út mentén. A megfakult, vörös táblát két fémrúd tartotta, amelyekről jócskán lepergett a fekete festék. Arany betűkkel szerepelt rajta az „Üdvözöljük” felirat, alatta fekete alapon a „Caswell” név. Ez alatt pedig az állt: „Alapítva: 1879-ben”. A tábla alsó részén kis méretű festmény díszelgett, ami fát, illetve egy farmházat ábrázolt, a háttérben egy silóval.

Ha valaki beautózott Caswellbe (ez rendszerint véletlenül történt meg), régi farmházakat láthatott, valamint utcákat, amelyeken egyetlen közlekedési lámpa sem működött. A településen volt egy kicsi élelmiszerbolt, egy étterem, amelynek ajtaja felett neonbetűkből összeállított „Üdvözöljük” felirat villogott, egy benzinkút, egy régi mozi, amiben egy letűnt korszak filmjeit játszották, főleg fekete-fehér, erősen szemcsés, szörnyeteges filmeket.

A városka ennyiből állt.

Kivéve, hogy kamu volt az egész.

Senki sem lakott a régi farmházakban.

Dolgozott néhány ember a boltban, az étteremben és a benzinkúton. Még a moziban is.

De egyikük sem lakott bent, Caswellben.

Közvetlenül az üres város mellett terült el a Butterfield-tó.

Magas falak vették körül minden oldalról, legalább négy láb vastag, vasbeton fal.

A falakon belül volt egy telep.

És itt lakott Észak-Amerika, vagy talán az egész világ legerősebb falkája.

Én nem a telepen laktam. Kellemetlenül bizsergett tőle a bőröm. Nem szerettem.

A Butterfield-tó mellett vezetett el a Woodman Road, egy egyszerű földút. Ha valaki elhajtott egészen a végéig, egy fémkapuhoz érkezett. És a kapun túl, mélyen a fák között apró ház állt.

Nem volt valami nagy szám. Valaha favágók építették, akik a környéken dolgoztak a huszadik század közepén. Volt benne két hálószoba és egy konyha. Előtte veranda terült el, amin két szék állt. A konyha bőven megfelelt két embernek, és ennyi volt. Ennyi volt az egész.

Elég volt.

Általában.

* * *

Egyes napokon csendre volt szükségem. Arra, hogy távol legyek mindenkitől.

Napok, amelyek során átváltoztam, a rezervátumban futottam, és éreztem a földet a mancsom alatt, és hogy fák csapódnak az arcomba. Addig vágtattam, amíg nem bírtam tovább, amíg a tüdőm majd’ kiszakadt, és a nyelvem kilógott a számból.

A rezervátum mélyén jártam, távol a telep hangjaitól. Távol a többi farkastól. A boszorkányoktól. Még Ezrától is. Ő megértett.

Leroskadtam egy öreg fal alatt, és az oldalamon fekve ziháltam. Az ösztöneim vezettek ide, és a hátamra fordultam, hogy a nap a hasamat süsse. Madarak daloltak felettem. Mókusok rohangáltak körülöttem, és bár megtehettem volna, hogy elkapom és felfalom némelyiket, rendszerint békén hagytam őket.

Furcsa kapcsolat fűzött a fákhoz.

Anyám egy fában rejtett el, pár perccel azelőtt, hogy apám végzett vele.

Hatéves voltam akkor.

* * *

Furcsa dolgok az emlékek.

Ha valaki megkérdezte, hogy mit csináltam pontosan egy évvel korábban, valószínűleg nem tudtam megmondani, hacsak valaki nem juttatta eszembe.

De arra, ami hatéves koromban történt, tisztán emlékeztem.

Legalábbis, egyes napokon.

Képek villantak be, mozzanatok, amiktől bizseregni kezdett a bőröm.

Emlékeztem egy falkára. Hatan voltunk. Egy alfa, egy erős és kedves nő. Sokszor megtette, hogy belenyomta az orrát a hajamba, és mélyen magába szívta a szagomat.

Aztán ott volt egy másik, idősebb nő, az alfa párja, aki, amikor nevetett, hátradöntötte a fejét, és az oldalát markolta.

És egy másik nő, akit Denise-nek hívtak. Csendes és gyönyörű volt. Úgy mozgott, mintha a lába nem érintette volna a földet. Egyszer megkérdeztem tőle, hogy angyal-e. Erre felkapott, és megcsiklandozta a hasamat.

Egy fekete nő volt a párja, aki tudott nagyon gonoszul mosolyogni, és a szájában fényes, hófehér fogak sorakoztak. Szeretett kertészkedni. Néha leszedett pár paradicsomot, és úgy ettük, mintha gyümölcs volna, és a leve végigfolyt az állunkon.

A falka ötödik tagja az anyám volt. Beatrice-nek hívták. És ő volt a legszebb teremtmény az én egész világomban. Közös szobában aludtunk. Éjjelente suttogott nekem, és azt mondta, itt biztonságban vagyunk, és többé nem kell menekülnünk. Hogy otthonra leltünk. Hogy nem hagyja, hogy bajom essen. Hittem neki. Az anyám volt.

Akkoriban nem értettem, hogy miért menekülünk, és meddig kell még ezt csinálnunk. Egyes éjszakákon egy öreg kocsiban aludtunk, ami olyan ócska volt, hogy anyám mindig imádkozott, mielőtt megpróbálta beindítani. „Gyerünk, kérlek, Istenem, add meg ezt nekem!” Elfordította a kulcsot, és a motor köhögött és köhögött, aztán beugrott, mire anyám felkiáltott, két kézzel a kormányra csapott, majd boldogan rám vigyorgott, és azt mondta: „Látod? Rendben vagyunk. Rendben vagyunk!”.

Denise akkor talált ránk, amikor az autóban aludtunk, egy földút mellett, egy kisebb facsoport mögött.

Anyám felébresztett, és magához szorított. Kinéztem az ablakon, és azt láttam, hogy egy idegen nő ül a földön a kocsi előtt.

Integetett nekünk.

– Farkas – suttogta anyám.

A motor nem indult be.

Még csak nem is kattogott.

Az idegen nő felszegte az állát, és megszólalt. Csendesen beszélt, de nekem jó volt a fülem, és így hallottam a szavait. Azt mondta:

– Minden rendben. Nem akarlak bántani titeket.

Egy farkasfalka felségterületén találtuk magunkat.

A nő elvitt minket az alfához, aki egy régi, kétkéményes faházban lakott.

Anyám szorosan magához ölelt.

Az alfa szeme vörösbe borult.

Anyám megremegett.

Én pedig megszólaltam:

– Van ennivalótok? Éhesek vagyunk.

– Igen – felelte az alfa, és elmosolyodott. – Azt hiszem, van. Szereted a fasírtot?

Nem tudtam, mi az a fasírt, és ezt meg is mondtam neki.

Lehervadt az arcáról a mosoly, és azt felelte:

– Mi lenne, ha kiderítenénk, hogy ízlik-e? Ha nem jön be, kerítünk valami mást.

A fasírt nagyon ízlett. Úgy éreztem, még soha életemben nem ettem olyan finomat. Addig tömtem magamba, amíg megfájdult a hasam.

Az alfa elégedett volt.

Ott maradtunk.

Az első éjszakán anyám hozzám bújt, megpuszilta a fejem búbját, és azt suttogta:

– Te mit gondolsz, kölyök?

Ásítottam egyet. Fáradt voltam, és jól esett, hogy oly sok idő után végre igazi ágyban alhatok.

– Igen... – felelte anyám. – Én is ezt gondolom.

Eltelt néhány nap, aztán néhány hét.

Az alfa feltette a kérdést:

– Az apja?

A konyhaasztalnál ülve rajzolgattam. Annyi zsírkrétát kaptam, amennyit csak akartam. Filceket is adtak, de azok többsége rég beszáradt, mert hiányzott róluk a kupak.

– Vadász – suttogta anyám elcsukló hangon. – Azt hittem, hogy ő majd... azt hittem, hogy ő az én...

Odanéztem, és láttam, hogy sír. Éreztem a nyelvem tövén. Fanyar szag terjengett a levegőben, mintha valami megromlott volna.

Akkor még nem tudtam, hogy minek a jele volt.

Később megtudtam.

A szégyené.

Mielőtt odamehettem volna anyámhoz, az alfa odalépett hozzá, és magához ölelte. Szorosan tartotta, és azt mondta neki, hogy megérti.

Egy kis idő múlva a fanyar szag fokozatosan eltűnt.

Kaptunk néhány hónapot. Egy darabig nem kellett menekülnünk, és úgy tűnt, találtunk magunknak egy helyet, ahol élhetünk. Olyanok voltunk, mint egy fa – a gyökereink belemélyedtek a földbe, és minden múló nappal erősebbek lettek. Az ágyunk átvette a szagunkat. Jól éreztük magunkat.

Nem tartott sokáig.

Minden lángolt.

Felébredtem a szagra, és rögtön tudtam, hogy nem a szégyen szagát érzem.

Hanem a tűzét.

Farkasok üvöltöttek a közelben.

Anyám kiemelt az ágyból.

A szemét hatalmasra nyitotta, és látszott rajta, hogy retteg.

Valami hatalmas reccsenéssel eltört a házban, és emberek kiabáltak. Hosszú idő óta ekkor hallottam először férfihangot, mert az alfa nem fogadott be férfiakat a falkájába. Azt mondta, semmi hasznuk, de rám kacsintott, és azt mondta nekem, hogy én kivétel vagyok. És hosszú idő után akkor voltam a legboldogabb, mert tudtam, hogy rendes férfi leszek. A legrendesebb az egész világon. Anyám ezt mondta nekem.

Az ablakon mentünk ki. Sötét volt odakint, amikor anyám ledobott a földre. Az egyik csupasz lábam egy kőre ért le, ami megvágta a talpamat.

Sírtam, bár a seb, ha lassan is, de rögtön gyógyulni kezdett.

Anyám a számra nyomta a tenyerét, és fél kézzel felvett.

Aztán futott. Senki sem tudott olyan gyorsan futni, mint ő. Mindig is hittem ebben.

De ezen az éjszakán nem tudott elég gyorsan futni.

Egy nagyon öreg fához cipelt oda. Egy vénséges fához. Denise elmesélte, hogy az egy igazi különlegesség, az erdő királynője, és mindent megvéd, aminek fölébe tornyosul.

Tavasszal a rókák felkeresték, és a tövénél lévő odúban hozták világra a kicsinyeiket. Üres volt, amikor anyám belökött a bejáratán. Száraz levelek és fű töltötte meg a belsejét, és az egész egy puha fészek volt.

Anyám leguggolt odakint, fekete haja az arca mellett lógott. Az arcát és a kezét korom borította. Szemüveget viselt, holott nem is kellett neki. Azt mondta, ettől jobban érzi magát. Valahogy, okosabbnak. Gyanítottam, hogy butaság, de én sosem láttam nála szebbet.

Azt mondta:

– Maradj itt! Akármi történik, akármit hallasz, ne bújj elő, amíg nem jövök vissza érted! Még ha valaki a neveden szólít, akkor se mozdulj! Ez egy játék, kicsi farkas! Elbújsz, és nem hagyhatod, hogy bárki megtaláljon.

Bólogattam, mert már játszottam ilyet máskor is.

– Csendes leszek, mint a kisegér – ígértem halkan.

– Igen. Csendes, mint a kisegér – helyeselt anyám. – Tessék, vigyázz erre! – Levette a szemüvegét, és feladta rám. Túl nagy volt, és lecsúszott az orrom végéig. Anyám felém nyúlt, megsimogatta az arcomat, és azt mondta: – Szeretlek. Az örökkévalóságig szeretni foglak.

És akkor átváltozott.

Farkas képében szürke volt, mint a viharfelhő. Az orrán és a füle között fekete sávok húzódtak.

Egyszer visszanézett rám, a szemében narancssárga fény izzott fel.

Aztán eltűnt.

Az odúban maradtam. Játék volt, és nem akartam veszíteni.

Még amikor hallottam, hogy farkasok üvöltenek kínjukban, akkor is ott maradtam.

Még amikor hallottam, hogy emberek kiabálnak, akkor is ott maradtam.

Még amikor puskák dörrenéseit hallottam, akkor is ott maradtam, bár befogtam a fülemet.

Ott maradtam, amikor hallottam, hogy valaki a nevemet kiabálja, és az ég világosodni kezdett.

Egy férfi kiabált.

És ismerősnek találtam a hangját, mintha már hallottam volna.

Azt kiabálta:

– Robbie! Hol vagy, fiam? Gyere elő, gyere elő, gyere elő!

Azt kiabálta:

– Nem ismersz meg?

Azt kiabálta:

– Robbie, kérlek! Az apukád vagyok!

Az odúban maradtam, és meglapultam, csendesen, mint a kisegér.

Végül a hangok elhalkultak.

De én továbbra is ott maradtam.

Később elmondták, hogy három napot töltöttem az odúban. A java részére nem emlékszem, csak pillanatokra, amikor például találtam egy makkot, és megettem, mert éhes voltam. Vagy amikor pisilni kellett, és bementem a sarokba, de a szag miatt még órák múlva is öklendeztem.

Végül rám találtak. Farkasok.

Befogták a szememet, amikor kihúztak az odúból. Megkérdezték, ki vagyok. Hogy mi történt. És ki tette ezt.

– Én csendes voltam, mint a kisegér – mondtam, mialatt elvittek onnan. – Szomjas vagyok. Van vizetek? Az anyukám is biztos megszomjazott. Ő aztán nagyon gyorsan fut. Meg fogom keresni. Jól értek a nyomkövetéshez. Előlem nem tud eltűnni.

Láttam a faház maradványait – megfeketedtek, és még füstölögtek.

Denise-t és a párját soha többé nem láttam.

Az alfát és a párját soha többé nem láttam.

De anyámat egyszer még láttam.

Vér vöröslött a szőrén, és én ráüvöltöttem a feje körül keringő legyekre, de a farkasok elvittek onnan.

Furcsa dolgok az emlékek.

Úgy hordozom őket, mint a sebeket.

* * *

Madártávlatból nézve a Butterfield-tavat körülzáró falon belüli telep úgy nézett ki, mint egy képeslapon szereplő, idilli falu. A nagy méretű házak a rendszeres karbantartásnak köszönhetően kiváló állapotban voltak. A legtöbb épülettől kisebbfajta móló nyúlt a tóba. Az ösvényeken gyerekek rohangáltak, nevettek, és kiabáltak az óriási farkasnak, ami üldözte őket. A tó keleti végében álló ház felé tartottak, amit valamikor a múltban iskolává alakítottak. Én egy másikba jártam, ami messze esett innen, ott tanultam meg írni, osztani, nyomot követni, megkülönböztetni az összes felséges szagot, és üvölteni a Holdra.

Hirtelen több apróság ütközött nekem, megragadták a combomat, és könyörögtek, hogy védjem meg őket a nagy farkastól. Az egyik kölyök – egy Tony nevű fiú – felmászott a lábamon, a derekamon, majd a felsőtestemhez érve valósággal rám fonódott. Félrelökte a szemüvegemet, és azt visította, hogy nem akarja, hogy megegyék, és ments meg, Robbie, ments meg!

Nevettem, és a kezénél fogva forogtam Tonyval, erre a többiek is követelték, hogy velük is forogjak. Játékosan rájuk mordultam, és a fogaimat kivillantva vicsorogtam – ők pedig ugyanezt tették velem.

– Nem biztos, hogy meg tudlak menteni – közöltem végül a fiúval. – Lehet, hogy neked kell megmentened engem.

Tony lélegzet után kapott, és felkiáltott:

– Képes vagyok rá! Sokat tanulok. Ezt figyeld!

A szemét résnyire vonva sandított rám, és a fogait csikorgatta, mígnem az arca ijesztő, vörös árnyalatot öltött. Aztán pedig, ha csak egy pillanatra is, narancssárga fény villant a szemében.

– Hűha! Nézzenek oda! – ámuldoztam. – Nagyon jól csinálod! Egy szép napon csodálatos farkas leszel.

Visított örömében, és úgy ficánkolt a karomban, hogy majdnem elejtettem. A többi gyerek is meg akarta mutatni a szemét, és a legtöbbnek sikerült sárgába borítani egy-egy pillanatra. Azok, akinek nem jött össze, csalódottnak tűntek, de megmondtam nekik, hogy sikerülni fog, amikor készen állnak rá, és erre elkezdtek vigyorogni.

A farkas, aki üldözte őket – a tanárnőjük – mély mordulást hallatott, erre letettem Tonyt, és a gyerekek elindultak az iskola felé.

– Sokan vannak, mi? – kérdeztem a farkast.

Horkantott egyet, nekem nyomta a testét, és a kettőnk közötti szál megelevenedett. Olyan volt, mintha megpendült volna egy feszes húr a sötétben, a hang ott visszhangzott a fejemben. Nem kis terhelést jelentett, emiatt lehunytam a szememet, és...

látlak téged...

Meghökkentem az idegen hang miatt, és tettem egy lépést hátra.

Nem tudtam, hogy honnan ered. Nem ismertem. Nem az egyik ismerősömtől jött. Legalábbis, nem a telepen élő farkasoktól. Pár pillanatig ott visszhangzott a sötétben, aztán eltűnt.

A mellettem álló farkas felnézett rám, és érzékeltem a kérdését anélkül, hogy megszólalt volna.

Mosolyt erőltettem a képemre, és azt feleltem:

– Jól vagyok. Csak rosszul aludtam az éjszaka. Durva napom volt előtte. Tudod, miről beszélek.

A farkas szusszant egyet, és a földet kaparászta. Aztán még egyszer hozzám dörzsölte magát, és a bőrömön hagyta édes, meleg illatát. Felemelte a fejét, és az orrával visszatolta a szemüvegemet a helyére. A lencsék egy pillanatra elködösültek, a farkas megint szusszant egyet, én pedig bólogatva feleltem:

– Igen, Sonari, tudom. Kezdődik a tanítás. Sietned kell.

A kettőnk közötti szál ismét megpendült, és a tanárnő elügetett a gyerekek után.

Pár pillanatig mozdulatlanul állva néztem utána. Éreztem, hogy kezd megfájdulni a fejem. Megdörzsölgettem a nyakamat, és erős késztetést éreztem, hogy változzak át, és fussak egyet az erdőben. Olyan volt, mintha viszketett volna valamim, amit nem tudtam megvakarni. De most nem engedhettem a késztetésnek. Fontos dolgot kellett elintéznem.

* * *

Nők és férfiak – farkasok és boszorkányok egyaránt – integettek, miközben átvágtam a telepen. Válasz gyanánt mindenkinek köszöntem, de nem álltam meg beszélgetni. Vártak rám, meg kellett jelennem valahol. És akik vártak, nem szerették, ha késtem.

Néhány farkas nem üdvözölt, de ehhez már hozzászoktam. Olyan pozíciót töltöttem be, amit szerintük nem érdemeltem meg, tekintve, hogy milyen kevés ideje éltem itt. Rohadtul nem érdekelt, hogy mi gondolnak. Élveztem minden farkasok alfájának, illetve az ő boszorkányának bizalmát, és csak ez számított.

De a legtöbben barátságosan néztek rám. A nevemen szólítottak, ami azt jelezte, valóban örülnek annak, hogy látnak, valóban fontos vagyok nekik. Mélyen magamba szívtam a telep és az erdő szagát, hallgattam a körülöttem mozgó farkasok neszezését. A nap még éppen csak elkezdődött. Minden olyannak érződött, mint mindig, attól kezdve, hogy megérkeztem Caswellbe. A telep tele volt élettel, számtalan mozgó alkatrész működött együtt, hogy mozgásban tartsa.

Az egyik ház távolabb állt a többitől, a fák között. A gyerekek nem mentek a közelébe. A legtöbb felnőtt sem. Teljesen normálisnak nézett ki, a spalettái sötétzöldben pompáztak, a fal burkolata fehérben. De valahányszor a közelébe értem, az az érzésem támadt, hogy vízben mozgok, és tüsszentenem kellett.

Az épület előtt megtermett farkas állt, a kezét terjedelmes mellkasán összefonva dőlt az ajtónak. Amikor odaértem hozzá, biccentett, és rám köszönt:

– Jó reggelt, Robbie!

– Szia, Santos! – feleltem. – Már megint őrszolgálatban?

Sandán nézett rám, és azt morogta:

– Ilyen az én szerencsém.

– Hát akkor, te mindig szerencsés vagy, úgy tűnik.

– Valakinek ezt is meg kell csinálnia – válaszolta a vállát megvonva, és az ajtó felé biccentve hozzátette: – Nem olyan durva ám! A fickó alig tud mozogni. Amíg nem kell takarítanom utána, mert összecsinálta magát, elvagyok itt. Vannak rosszabb munkák is.

A házat körülzáró őrzők miatt bizseregni kezdett a bőröm, és viszketett az orrom. Nem tudtam, Santos hogyan képes a mágikus fal közvetlen közelében ácsorogni. Az őrzőkön egy kóddal lehetett átjárót nyitni; volt valahol egy metafizikai billentyűzet, amihez a kombinációt csak bizonyos illetők ismerték. A legtöbben csak úgy mehettek be, hogy Ezra kísérte őket, de még akkor is a lehető legkevesebb időt töltötték odabent. A rab közelségét kevesen bírták elviselni. A szörnyetegeket elzárva kellett tartani, valamennyiünk érdekében. De még így is kíváncsi voltam a fogolyra, és arra, hogy mit követett el. Ezt csak néhányan tudták, és én nem tartoztam közéjük.

– Beszél egyáltalán? – kérdeztem.

Santos a fejét csóválva válaszolt:

– Te is tudod, hogy nem. Teljesen el van tompulva. Még azt sem tudja, hogy ki ő, hát még azt, hogy hol van. – Furcsa kifejezés jelent meg az arcán. Nem haragudott, de mintha rossz érzése támadt volna. – Miért érdekel?

– Ó, nem is tudom – feleltem elgondolkodva. – Tényleg nem tudom.

– Hát persze, hogy nem – mondta a száját legörbítve. Santos nem kedvelt engem. – Figyelj csak, nem várnak rád valahol? Ezra már korábban elment itt, ami azt jelenti, hogy késésben vagy.

Káromkodtam egyet, és azt dörmögtem.

– Nem tudom, miért nem várt meg.

– Nyilván tudja, mennyi idő alatt készülsz el reggelente.

– Igen, igen. Nos, Santos, csak így tovább! Látod, máris milyen sokra vitted azzal, hogy kitartó voltál.

– Persze, Robbie – válaszolta gúnyosan nevetve.

Intettem neki, és otthagytam. Menet közben még egyszer visszanéztem a házra. Az egyik ablakban mintha megmozdult volna valami, de azt mondtam magamnak, hogy csak a fény és az árnyék játéka tréfálta meg a szememet.

* * *

A telep legnagyobb épülete egy kétszintes faház volt, aminek a tó felőli oldalán jókora, fedett veranda terült el. Az ablakok nyitva álltak, hogy beengedjék a hűvös levegőt. Felmentem a veranda lépcsőjén, a deszkák halkan recsegtek a talpam alatt. Tétováztam egy pillanatig, majd kinyitottam az ajtót.

Tágas belső tér fogadott. A kandallóban tűz égett, és farkasok rohangáltak idelent, a földszinten. Néhányan vetettek rám egy pillantást, de a legtöbben nem vettek tudomást rólam. Elfoglaltak voltak, ahogyan azt minden farkasok alfája szerette.

Nekivágtam az emeletre vezető lépcsőnek, és félúton a korláthoz lapultam, mert egy nő érkezett szemből, akit csak látásból ismertem, és aki gyakorlatilag rohant lefelé. Rám vigyorgott, amikor elsuhant mellettem, de nem állt meg. A házban örökösen nagy volt a lárma és a nyüzsgés, farkasok jöttek-mentek.

Felértem a lépcső tetejére. Tőlem balra öt ajtó sorakozott a falban, mögöttük hálószobák és fürdők rejtőztek. Tőlem jobbra volt egy falfülke, valamint egy kétszárnyú ajtó, ami az irodába vezetett. Éreztem, hogy valami erősen lüktet bennem – a kétszárnyú ajtó felé húzott.

Az alfa tudta, hogy megérkeztem, noha egy tökéletesen hangszigetelt irodában tartózkodott.

Ez is része volt annak, hogy valaki minden farkasok alfája. Hozzá tartoztam, és ő bármikor megtalált.

Kopogtam, majd kinyitottam az ajtót.

Ezra a terebélyes íróasztal előtt ült. Mellette üres szék állt. Nem fordult meg, hogy rám nézzen, de éreztem, hogy a varázsereje körülölel. Sokkal jobban élveztem ezt, mint az alfa mágiáját. Gyanítottam, hogy ezt maga az alfa is tudja, de sosem beszéltünk róla.

És az íróasztal mögött ott ült minden farkasok alfája.

Michelle Hughes az asztalra tette mindkét kezét, összefonta az ujjait, és megszólalt:

– Késtél, Robbie.

nyílt ellenállás / kicsi farkas

AMIKOR menekültünk, és a vadászok rémisztő kitartással üldöztek minket, anyám mindent megtett, hogy a dolgok normálisak legyen körülöttem.

Néha megengedhettük magunknak, hogy megszálljunk egy olcsó motelben. A szobák kivétel nélkül lepusztultak voltak, és borzalmasan bűzlöttek, de anyám azt mondta, hogy az apró dolgokért is hálásnak kell lennünk.

Éjszakánként néha mellettem maradt, hozzám bújt, és csendesen sugdosott a fülembe.

Mesélt egy helyről, ahol majd szabadok leszünk. Ahol nyugodtan átváltozhatunk, és érezhetjük a földet a mancsunk alatt anélkül, hogy tartanunk kellene attól, hogy valaki ártani akar nekünk. Azt mondta, hallott egy ilyen helyről, nyugaton van, nagyon messze, ahol a farkasok és az emberek békében élnek. Szeretik egymást, suttogta anyám, mert a falkának ilyennek kell lennie.

És mesélt más történeteket is, amik hallatán elfogott a sóvárgás.

Mesélt a nagyapjáról, aki kedves volt, és nagyon szerette őt. Gyümölcsös cukorkát adott neki, amikor senki sem látta.

Mesélt az első alkalomról, amikor átváltozott, és egy farkas szemével látta a világot.

Beszélt arról, hogy követett el hibákat, de nem haragszik értük magára, mert azoknak a hibáknak köszönhetően kapott meg engem.

Azt mondta, egy tökéletes világban az apám szeretne minket. Nem érdekelné, hogy mik vagyunk. És nem használta volna ki őt. És azt is mondta, hogy amikor megszülettem, az apám számára megváltoztak a dolgok.

– A férfiak gondolkodásmódját senki sem ismeri – mondta végtelenül keserűen. – Mondanak mindenfélét, és mi hiszünk nekik, mert nincs elég eszünk.

Az arcához nyúltam, és mondtam neki, hogy ne sírjon.

Olykor még hallgatott is rám.

* * *

– Elnézést – motyogtam, és becsuktam az ajtót. – Rám vetette magát egy rakás kölyök.

– Úgy tűnik, nagyon kedvelnek – jegyezte meg Ezra kuncogva.

Vállon veregettem, leültem az üres székre, és azt feleltem:

– Kösz’, hogy megvártál.

A jobb szemöldökét felvonva meredt rám.

– Én szóltam, hogy kelj fel! – válaszolta. – Nem én tehetek arról, hogy lusta vagy.

– Én meg arról nem tehetek, hogy szerinted a reggeli felkelés azt jelenti, hogy még napkelte előtt kiugrunk az ágyból – jelentettem ki. – Kezdek aggódni amiatt, hogy van valami komoly bajod.

– De édes vagy... ageizmus a köbön – morogta Ezra, majd Michelle pillantott. – Látod, mit kell elviselnem? – kérdezte, de közben elmosolyodott.

Michelle nem viszonozta a mosolyt.

Ezra ki tudja, hány éve szolgálta. Amikor ő lett minden farkasok alfája, a boszorkánya vele együtt jött ide. Ezra volt az, aki az előző évben, Michelle kérésére, megkeresett engem, és elhozott Caswellbe. A kapcsolatukat mindig is zavarba ejtőnek találtam. Az összes boszorkányt, akivel korábban találkoztam, szinte szimbiotikus viszony kötötte az alfájához. Ezrát és Michelle-t minden jel szerint baráti kapcsolat fűzte egymáshoz, de a múltjuk közös volt, amiről semmit sem tudtam. Sokszor gondoltam arra, hogy megpróbálom rávenni Ezrát, meséljen egy kicsit, de sosem tettem meg. Főleg azért, mert nem akartam tönkretenni mindazt a jót, ami körülvett, azzal, hogy emlékek között kotorászom, amikről nyilvánvalóan nem akarnak beszélni.

– Gyere ide! – mondta Michelle. – Kérlek... – tette hozzá úgy, mintha ez kissé megkésve jutott volna eszébe.

Megkerültem az íróasztalt, és megálltam a régi könyvespolc mellett, amin a farkasok történelméről szóló írások és kötetek sorakoztak. Nem akartam túl mohónak tűnni. Még csak ismerkedtünk egymással, de legalább bőven volt időnk. Amikor először találkoztam Michelle-lel, ridegnek és számító természetűnek gondoltam. Hosszú időnek kellett eltelnie, mire átláttam ezen a rétegen. Nem kimondottan álca volt ez, inkább egyfajta melléktermék, ami a pozíciójával járt. De ha valaki átlátott rajta, akkor rájött, hogy Michelle Hughes jó alfa.

És bízott bennem.

Otthont adott nekem.

Tartoztam neki.

Felállt, én pedig a tiszteletem jeléül a fejemet oldalra döntve felkínáltam a nyakamat. A szeme vörösbe borult, és végighúzta a mutatóujját a torkomon. Fűszeres, átható illat áradt belőle.

– Ezra elmesélte, hogy megint álmodtál – mondta csendesen.

Vetettem egy pillantásra Ezrára, aztán megint Michelle-t néztem. Alacsony, karcsú, nagyon fehér bőrű nő volt. De engem nem tévesztett meg a látszat, már az első találkozásunk alkalmával sem. Tudtam róla, hogy erősebb az összes alfánál, akivel valaha találkoztam. Részben ezért lett minden farkasok alfája. Részben pedig a származása miatt. Ha mi ketten összeverekedtünk volna, egyenlőtlen küzdelem lett volna. Könnyen elintézett volna.

– Nem volt... – feleltem a fejemet rázva. – Nem volt semmi különös. Csak egy álom.

– Viszont, megint ugyanazt láttad – mondta, és a körmeivel lassú ritmust kopogott az íróasztalon.

– Azt hiszem, igen – erősítettem meg vonakodva.

– És mit gondolsz róla?

– Semmit. Csak... valószínűleg a múlt egyik darabja.

Michelle megenyhülve válaszolt:

– Ő már nem árthat neked. Rég halott, Robbie. A farkasok, akik rád találtak, gondoskodtak róla. Azok a vadászok már nem léteznek.

– Tudom – feleltem teljes őszinteséggel. – Ezért nem kell aggódnod a dolog miatt. Jól vagyok. – És mosolyogtam, hogy biztosítsam efelől.

De ő kétkedve nézett rám, és azt mondta:

– Ha újra megtörténik, szólsz nekem.

– Természetesen.

– Helyes. Köszönöm, Robbie. Jó farkas vagy. Foglalj helyet!

Az alfától kapott dicséret nyomán kellemes melegség áradt szét bennem. Megkerültem az íróasztalt, és vetettem Ezrára egy ingerült pillantást, amiért jártatta a száját, amikor nem kellett volna. Később még el akartam számolni vele. Nem hagyhattam, hogy Michelle kételkedjen bennem.

Ezra szokásához híven nem törődött velem.

Letelepedtem mellé, és karomat lelógatva, görnyedten ültem a széken. Ezra bokán rúgott, mire egy mély sóhajtással kihúztam magam, és az ölembe tettem a kezemet.

Michelle hátradőlt, felvette a tabletjét az asztalról, és pötyögni kezdett valamit.

– Van egy megbízatásom a számodra. Nem itt, helyben... – mondta, majd rám pillantott, lerakta a tabletet, és hozzátette: – Sőt, még csak nem is az államban.

Erre már felfigyeltem. Normál esetben, ha elküldött valahová, pár óra autózással elértem a célt. A falkának egész Maine-ben voltak mellékágai, farkasok, akik szerte az államban dolgoztak, főleg a nagyobb városokban, például Bangorben és Portlandben. Kisebb csoportokban éltek, együtt dolgoztak emberekkel, akik még csak nem is sejtették, hogy kik ők valójában, különösen olyanokkal, akik a kormányzati szerveknél töltöttek be fontos pozíciókat. Amikor annak idején megérkeztem a telepre, elkövettem azt a hibát, hogy Michelle titkos tervének neveztem a dolgot, de azonnal rám szólt. Közölte, hogy neki nincs semmiféle titkos terve, csupán ki akarja terjeszteni a farkasok befolyását. Nem értettem, hogy miért van szüksége erre, tekintettel arra, hogy senki sem próbál harcolni ellene. Miért is tette volna bárki? Nem véletlenül lett ő minden farkasok alfája. És mialatt mindig ő mondta ki a végső szót, az sosem volt megmásíthatatlan. Meghallgatta a falkája tagjait, figyelt a panaszaikra és aggodalmaira. És ha tudott segíteni valakinek, megtette.

Kezdetben azt hittem, hogy a farkasok félnek tőle.

Kezdetben azt hittem, hogy én magam is félek tőle.

De a félelem és a tisztelet között nagyon keskeny a határ.

– Komolyan beszélsz? – kérdeztem, és igyekeztem elnyomni az idegességgel vegyes izgalmat, ami egy szempillantás alatt feltámadt bennem.

Michelle biccentett egyet Ezra felé, és azt felelte:

– Ő azt gondolja, hogy készen állsz.

Átvillant az agyamon a gondolat, hogy talán mégsem kellene ordítanom a vén boszorkánnyal.

– Igen, készen állok – válaszoltam.

– Akkor tekintsük ezt próbának! – mondta Michelle. – Hogy kiderüljön, igaza van-e Ezrának.

– Azt hiszem, rá fogsz jönni, hogy nekem rendszerint igazam van – jegyezte meg Ezra szelíden.

Michelle egy pillanatra résnyire vonta a szemét, én pedig azon töprengtem, hogy miről beszélhettek, mielőtt megérkeztem.

– Hát, majd meglátjuk, nem igaz? – felelte Michelle. – Szóval, van egy falka Virginiában. Elég kicsi – egy alfa, három béta. Hónapok óta nem hallottunk felőlük.

– Vadászok? – kérdeztem aggodalmasan.

Michelle lassan ingatta a fejét, és folytatta:

– Nem tudunk róla. Inkább... nem értünk egyet abban, hogy hogyan kellene menniük a dolgoknak. Arra kérlek, győzd meg őket arról, hogy a kapcsolattartás elengedhetetlenül fontos a fajunk fennmaradásához! Rendkívül fontos, főleg ezekben a nehéz időkben, hogy vigyázzunk egymásra, amennyire csak lehetséges. Átküldtem neked az aktát.

Elővettem a telefonomat, és elindítottam a Dropbox applikációt, hogy letöltsem a küldeményt. Az első oldal egy kép volt. Az alfa állt középen, egy fiatal nő. Mosolygott. Fiatalabbnak tűnt, mint vártam. Alighanem még középiskolába járt. Táblát tartott a kezében, amin az „ELADVA” felirat szerepelt rikító színű betűkkel. A háta mögött egy szinte lakhatatlan, lepusztult ház látszott.

Az alfa mellett három férfi állt. Ketten fiatalok voltak. Egy elég idős ahhoz, hogy az alfa apja legyen, bár semmiben sem hasonlítottak egymásra. A férfi fekete volt, a lány fehér. Mindannyian mosolyogtak.

Az akta többi része a falkáról szóló információt tartalmazta. Beleolvastam, és hamar rájöttem, hogy igazam van – az alfa tényleg fiatal, alig húsz éves. Elképzelni sem bírtam, milyen lehet ekkora hatalommal rendelkezni ebben a korban. Az anyagban az állt, hogy az anyjától kapta, amikor az meghalt az előző évben.

– Nincs boszorkányuk? – kérdeztem a feljegyzéseket olvasgatva.

– Nincs – felelte Michelle. – A falka sosem volt elég nagy ahhoz, hogy szükségük legyen rá. Az alfa anyja jó barátom volt. Kedves. Türelmes. Kész volt a falka boldogulásáért dolgozni. A lánya makacs. De tudom, hogy megfelelő ösztönzés hatására be fog állni a sorba.

Felkaptam a fejemet, és Michelle szemébe nézve feltettem a kérdést:

– Hogyan halt meg az anyja?

– Akármilyen hihetetlen, autóbalesetben. A lánya is a kocsiban volt, de megúszta kisebb sérülésekkel. Az alfa hatalma átszállt rá. És azóta... nehéz eset. De ha valaki olyan fiatal, mint ő, az hajlamos saját elképzeléseket kialakítani arról, hogy hogyan kell menniük a dolgoknak. Nem tartotta velünk a kapcsolatot, és úgy tűnik, végleg elvágta a kommunikációs vonalakat.

– Függetlenségre vágyik – mondtam, és ismét a képet fürkésztem. A felvételen szereplő alakok boldognak tűntek. – Ezért nem hibáztathatod.

– Nem hibáztatom érte – válaszolta Michelle kissé éles hangon, és érzékeltem a hangjában az alfa hatalmát. – De van különbség a függetlenségre való törekvés és a nyílt ellenállás között. Így kell intézni a dolgokat, Robbie. Ezt te is tudod. Igen, ott van neki a saját falkája, de az összes farkas az én fennhatóságom alá tartozik.

Valóban, ezt én is tudtam. Igaz, akadtak kívülállók, akik megpróbálták kivonni magukat minden farkasok alfájának uralma alól. Viszont, ha nem volt saját alfájuk, fennállt a veszély, hogy ómegává változnak, vagyis teljesen átadják magukat a bennük élő farkasnak, és megfeledkeznek az emberi oldalukról.

És ha valaki odáig jutott, azzal csak egyvalamit lehetett csinálni.

A dolog mindig gyorsan zajlott le. Legalábbis, nekem ezt mondták. Még sosem láttam, hogy elaltatnak egy ómegát.

És nem is akartam látni.

– Talán csak elfelejtették, hogy be kéne jelentkezniük – vetettem fel. – Te is tudod, hogy mennek a dolgok. Túlságosan lefoglalják őket a hétköznapi problémák. Megesik az ilyesmi. – Nem tudtam, miért erőltetem ezt. Talán azért, mert ismertem a szabadságvágyat, hogy milyen az, amikor valaki azt akarja, hogy senki ne uralkodjon felette.

– Majd meglátjuk – dünnyögte Ezra.

– Meglátjuk? – kérdeztem.

– Természetesen, kedves – válaszolta, és rám nézett. – Ugye, nem képzeled, hogy egyedül elengedlek?

Pedig pont ebben reménykedtem. És bár jelentősen megkönnyebbültem attól a gondolattól, hogy ő is velem lesz, a lelkem mélyén vágytam egy kis függetlenségre.

– Hughes alfának nincs szüksége rád itt, helyben? – kérdeztem ártatlan képet vágva.

– Ó, pár napig bizonyosan elboldogul nélkülem – válaszolta vigyorogva. – Nem igaz, Michelle?

– Igen, azt hiszem, menni fog – felelte Michelle.

– Amúgy sem sokáig leszünk távol – folytatta Ezra. – Egy nap alatt elérjük Fredericksburgot autóval, ha rendes iramot tartunk. Visszaérünk, mielőtt elkezdenénk hiányozni Hughes alfának.

Erre már nyöszörögni kezdtem. Szerettem Ezrát, de a falra másztam már a gondolatától is annak, hogy órákon át össze legyek zárva vele. A zenei ízlése valami borzalmas volt.

Nevetett, mintha tudta volna, mi jár a fejemben.

– Nem lesz olyan vészes – mondta derűsen. – Legalább kikapcsolódunk egy kicsit. Találkozunk más farkasokkal. – Villant egyet a szeme, és hozzátette: – Ki tudja, talán megismerkedsz valakivel, aki különleges lesz a számodra.

A picsába ezzel az üggyel – mérgelődtem magamban. – És Ezrával is.

– Nem fogsz felkínálni egy másik farkasnak! – jelentettem ki ingerülten. – Még egyszer nem!

– Ugyan kérlek. Nem próbálkoztam ilyesmivel. Nem az én hibám, hogy az utolsó... hajlamos volt túlzásokban esni.

– Túlzásokba esni? – kiáltottam hitetlenkedve. – Megölt egy kurva medvét, és a ház bejárata előtt hagyta!

– Egy kicsi medve volt – szólt oda Ezra az alfának. – Legfeljebb egy-két éves lehetett. De azért, lenyűgöző volt, ha jobban belegondolsz. Az a lány abszolút bebizonyította, hogy méltó hozzád. Bárki boldog lenne attól, hogy Sonari a párja.

– Belopózott a házamba, és nyalogatott, mialatt aludtam!

– Azt akarta, hogy olyan legyen a szagod, mint neki. Nincs ebben semmi rossz.

Összefontam a karomat a mellkasomon, és lejjebb csúsztam a széken.

– Nagyon fura nézeteid vannak azzal kapcsolatban, hogy mi a jó, és mi a rossz – morogtam dühösen. – Nem nyalogatunk másokat, ha nem adtak rá engedélyt. Ráadásul, Sonari tanár. Ki tudja, miket mond a gyerekeknek az udvarlásról?

– Ezt majd észben tartom a következő alkalommal – felelte Ezra. – Hagyj már szórakozni egy kicsit egy idős embert! Mi a szörnyű abban, hogy szeretnélek boldognak látni?

Sóhajtottam egyet, abban a tudatban, hogy vesztettem. Nem bírtam elviselni, ha átment szentimentálisba, és ezt ő is tudta.

– Csak... ha megtörténik, megtörténik, rendben? – mondtam mogorván. – Ha eljön a pillanat, tudni fogom. Nem akarom erőltetni.

– Tudom, hogy így vagy vele – válaszolta Ezra. – Most pedig, ha végeztünk, távoznék. El kell intéznem pár dolgot indulás előtt.

– Részemről rendben – felelte Michelle, és biccentett. – Azt kérem, hogy tartsuk a kapcsolatot, amíg ott vagytok, és ha pár napnál tovább kell maradnotok, szólj! Folyamatos tájékoztatást kérek!

– Természetesen, alfa. Robbie, volnál szíves...

– Robbie még marad – jelentette ki Michelle.

Ezra meglepődött, és előbb rám nézett, majd az alfára, és kibökte:

– Hogy mondod?

Michelle szigorú tekintettel meredt rá, és azt felelte:

– Még beszélnem kell a helyettesemmel.

Én is csak pislogtam, úgy megdöbbentem. Az alfa még sosem nevezett így. Még csak azt sem tudtam, hogy előkerült ez a téma. Igaz, úgy tűnt, nincs más farkas a környéken, aki a helyettese lehetett volna – legalábbis, én nem tudtam róla –, de attól, hogy így hangosan kimondta, legszívesebben üvöltöttem volna örömömben.

– Mi sem természetesebb – válaszolta Ezra, és mélyen meghajolt. Aztán felegyenesedett, megszorította a vállamat, és hozzátette: – Sok mindenre kell felkészülnöm. Van egy Gregory nevű, fiatal boszorkány, akivel beszélnem kell. Okos és lelkes, bár kicsit meggondolatlan, még akkor is, ha sokat kérdez. Egy másik ismerősömre emlékeztet. Na, majd otthon találkozunk, rendben? Kora hajnalban indulunk, úgyhogy ne maradj el sokáig!

Bólogattam, és alig hallottam azt, amit mondott. Leragadtam a „helyettesem” szónál.

Ezra becsukta az ajtót, és kettesben maradtam az alfával.

Megpróbáltam megtalálni a szavakat, hogy kifejezzem, milyen fontos nekem ez a dolog, gyakorlatilag egész testemben reszkettem, de Michelle hamarabb szólalt meg.

– Boldog vagy itt, Robbie?

– Igen – vágtam rá azonnal, és ez java részben igaz is volt.

Figyelmesen fürkészte az ábrázatomat pár pillanatig, majd bólintott, és azt mondta:

– Szóval, vannak ezek az álmaid...

– Mindenki szokott álmodni – feleltem nyugtalanul.

– Tudom. De ez valami más?

– Farkas vagyok. Farkasokkal álmodom. Nem tudom, hogyan álmodjak máshogyan. Mindig is így volt – feleltem, és ez elég közel volt a hazugsághoz, de nem olyan közel, hogy Michelle észrevegye.

– Fontos vagy nekem – mondta szinte feszengve, mivel nem szokta így kifejezni az érzéseit. Ó, Michelle törődött a falkájával, de ez néha... gépiesnek tűnt. Szinte olyannak, mintha csak a kötelességét teljesítette volna.

– Köszönöm, Hughes alfa. Nem hagylak cserben.

– Tudom, hogy nem hagysz cserben – válaszolta, majd elnézett felettem, aztán ismét rám szegezte a tekintetét, és folytatta: – Azt akarom, hogy legyél nagyon óvatos!

– Miért? – kérdeztem meglepetten.

– Azok a virginiai farkasok... Nem tudjuk, mit fognak tenni. Mit fognak mondani.

Én magam nem aggódtam.

– Valószínűleg, csupán kommunikációs hiba – véltem a vállamat vonogatva. – Könnyű lesz helyrehozni.

– Lehetséges – ismerte el, majd megint kopogni kezdett a körmeivel az asztalon, és úgy gondoltam, hogy ez nála az idegesség jele. – De ha mégsem, mindent tegyél meg annak érdekében, hogy megvédd magad! Elvárom, hogy ép bőrrel gyere haza! Maradj Ezra közelében! Egy pillanatra se veszítsen szem elől!

– Van még valami, amit tudnom kell?

Megrázta a fejét, és azt mondta:

– Csak tartsd nyitva a szemed, rendben? Ennyi az egész.

Felállt, és én is így tettem. Aztán megint meglepődtem, mert megkerülte az íróasztalt, megállt előttem, és megfogta mindkét kezemet. Vörösbe borult a szeme, és békesség áradt szét bennem. Megnyugtató volt a közelsége. Valahol mélyen ijesztőnek találtam azt, hogy milyen könnyen ment a dolog, de tudtam, hol a helyem. Béta farkas voltam, és szükségem volt egy alfára.

Szükségem volt Michelle-re.

– Ne aggódj miattam! – feleltem. – Tudok vigyázni magamra.

Mosolygott, de csak a szájával, a szeme továbbra is komolyságot sugallt.

– Tisztában vagyok azzal, hogy tudsz – mondta –, de az enyém vagy. És én nem veszem félvállról a kötelességemet.

Aztán megfordultam, és ott hagytam őt az irodája közepén.

* * *

Mire elhagytam a házat, a nap hétágra sütött. Reméltem, hogy végre távozik a tél. A levegő kicsit még csípős volt, de a napfény kellemesen melegítette a bőrömet.

Gondoltam rá, hogy hazamegyek, de még nem álltam készen arra, hogy szembenézzek Ezrával. Egy kicsit még dühös voltam azért, mert beszélt Michelle-lel rólam a távollétemben. Tudtam, hogy az aggodalmai késztették erre, de akkor is bosszantott.

És az a gondolat sem tett jót a hangulatomnak, hogy hosszú utat kell megtennem vele, egy autóba zárva.

Így aztán ahelyett, hogy hazafelé vettem volna az irányt, elhagytam a telepet, és a vadrezervátum felé tartottam.

A sűrűn álló fák elfogták a napfény java részét. A talajon még jó néhány hófolt akadt. A fák közé érve megálltam, és az államat felszegve hallgattam az erdő hangjait. Élettől pezsgett a környék. A távolban szarvasok legelésztek. Madarak énekeltek, énekeltek és énekeltek.

Átvágtam egy ritkán használt, régi földúton.

Egyedül voltam.

Feltartottam a kezemet, és hatalmasat nyújtózva megropogtattam a gerincemet.

Futnom kellett.

Az út menti bokrok egyike alá rejtettem a ruháimat és a szemüvegemet. A földbe vájtam a lábujjaimat, és lassan szívtam be, illetve fújtam ki a levegőt.

A folyamat a mellkasomban kezdődött.

A farkas és én egyek voltunk.

Az első átalakulás jobban fájt, mint bármi más, amit valaha megtapasztaltam. A pubertás elején jártam, és a bőrömet olyannak éreztem, mintha lángra kapott volna. Napokon át üvöltöttem, és végül teljesen berekedtem, de még akkor is ordítottam.

A farkasok, akik akkor körülvettek, nem alkottak falkát, bár nem voltak messze ettől. Lelkiismeretesen gondoztak, holott nem tartoztam közéjük. Az alfájuk magához szorított, és kisöpörte a homlokomból verejtéktől lucskos hajamat.

– Keresd meg! – mondta, vagy inkább morogta. – Keresd meg a szálat, Robbie! Keresd meg, és kapaszkodj bele! Hagyd, hogy rád fonódjon! Hagyd, hogy odahúzzon a horgonyodhoz!

– Nem megy! – kiabáltam elkeseredetten. – Kérlek, csinálj valamit! Nagyon fáj, kérlek, vess véget ennek!

Még nagyobb erővel szorított magához, a karmai a bőrömben mélyedtek.

– Tudom, hogy fáj – válaszolta halkan. – Tudom. De te farkas vagy. És át fogsz változni. Viszont, mielőtt meg tudnád tenni, meg kell találnod a visszautat.

Az izmaim úgy görcsöltek, hogy a felsőtestem hátrafelé ívelve megfeszült, és az ujjaim az alfa combjába mélyedtek. Felnyögött, mert hirtelen karmok törtek elő az ujjaimból, és úgy felsértették a bőrét, hogy vért fakasztottak belőle. A vére erős, rezes szagától nyál árasztotta el a számat. A bennem élő vadállat marcangolni akart, de hiába küzdöttem, az alfa sokkal erősebb volt nálam.

És amikor már azt hittem, nem bírom tovább, és inkább meghalok, semmint tovább szenvedjek, meghallottam anyám hangját.

Azt énekelte:

– Kicsi farkas, kicsi farkas, hát nem érted? Az erdő ura vagy, a fák őrzője. – Nevetett, majd azt mondta: – Mindig csendes voltál, mint a kisegér. Hát most hadd hallják a hangodat!

Az emlékek néha furcsa dolgok.

Akkor törnek fel, amikor a legkevésbé számítunk rájuk.

És amikor a legnagyobb szükségünk van rájuk.

Mert anyám már csak ennyi volt: emlék.

De belekapaszkodtam.

Az első átváltozást az ösztöneim irányították, egy csodás telihold idején. Alig emlékeztem a részleteire, de arra igen, hogy őrült késztetés szállt meg, hogy üldözzek valamit, vágtassak, vágtassak. A többi farkas követett, és olyan hangosan üvöltöttek, hogy még maga a föld is beleremegett.

Később, amikor nem bírtam tovább futni, körülvettek, hozzám bújtak, és hússal teli hassal, jóllakottan elaludtam.

Mindig az első átalakulás a legnehezebb.

Később?

Később már könnyen ment.

Mint mindig, ezúttal is érzékeltem a szálat, ami összekötött a horgonyommal.

Remegni kezdtek az izmaim.

A csontjaim elmozdultak.

Éreztem fájdalmat, igen, de ez jó fájdalom volt, és olyan iszonyatosan csodálatos módon fájt.

Térdre roskadtam, és...

...már...

farkas

farkas vagyok és erős és büszke és ez az erdő az enyém ez az erdő otthon ez

az ahol én

ez az ahol én

ez az

mókus egy kibaszott mókus

kergetni foglak

és felzabállak

fuss fuss fuss

üvölts és énekelj hadd hallják

itt van

(robbie)

(robbie)

(ROBBIE)

????

ez most

mi ez

másik farkas

ez egy másik farkas

ki vagy te

te nem vagy itt

hol vagy

nem talállak

de érzem a szagodat

érzem a szagodat

(robbie robbie robbie)

miért vagy itt

miért vagy velem

(látlak téged)

(látlak téged)

mi ez

ki ez

ki vagyok

ki vagyok én

én egy

farkas

én

én

én

...hangosan felhördültem, amikor visszaváltoztam emberré, elzuhantam, és csúsztam még egy kicsit a faleveleken és fenyőtűkön. A hátamra érkeztem, és hevesen zihálva néztem fel a felettem lévő lombra. A zöld leveleken túl a kék ég fénylett.

De én nem éreztem mást, csak kéket.

– Mi a fasz volt ez? – suttogtam.

A hasamra fordultam, és keservesen grimaszoltam, mialatt egy, a vállamon lévő seb elkezdett beforrni. Megráztam a fejemet, hátha ettől kitisztul az agyam.

Lassan álltam fel, és hátravetettem a fejemet.

Hallgatóztam.

Megesküdtem volna rá, hogy van egy másik farkas a rezervátumban.

Egy farkas, akit nem ismerek.

Mozdulatlanul álltam.

Vártam valamire. Bármire.

Semmi sem történt.

Egyedül voltam.

Megborzongtam.

– Hát ez óriási – dörmögtem. – Most már hallucinálsz is. Kibebaszottul fantasztikus.

Úgy döntöttem, hogy hazafelé veszem az irányt.

* * *

Nem mondtam el Ezrának, hogy miket véltem hallani.

Más dolgok miatt kellett aggódnunk.