A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Árnyoldal, 2016

Újrajátszás, 2017

Blokkolj, ha tudsz, 2024

Árnyoldal – bővített újrakiadás, 2024

Copyright © Csiki Enikő, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektor: Ernyei Bea

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-67-0

„K” emlékére, akinek a hiánya minden oldalon ott van.

„Mielőtt bosszút állnál valakin, két sírt áss!”

Konfuciusz

1. FEJEZET

Avril

Minden városnak vannak titkai. A titkoknak pedig történetük, amik általában szerelemről, hatalomról, esetleg gyilkosságról szólnak.

Ha egy történet főszereplője lennék, elárulnám, hogy nekem is van két titkom.

Az első, hogy az utóbbi időben felszedtem öt kilót.

A második, hogy a Portland Temetkezési Vállalatot vezetem, ami a családi örökségem.

És most éppen elkések a megbeszélésről, melyet az EPA-val, vagyis a Környezetvédelmi Ügynökséggel és az önkormányzattal közösen tartunk.

Idegességtől remegő ujjakkal seprem ki a hajamat az arcomból, miközben kettesével szedem a lépcsőfokokat. Igyekszem, ahogy csak tudok, mert rettentő fontos számomra ez az egyeztetés. Ezen múlhat a vállalat sorsa.

– Tartsd az ajtót! – kiáltom oda Charlesnak.

Bólintva kikerülöm a biztonsági személyzetet, és a ravatalozók folyosója felé sietek, ahol a lift található.

– Minden rendben? – kérdezi Charles, ahogy mellém lép.

– Ne is kérdezd…

Felvonja bozontos szemöldökét, bajsza alatt pedig megjelenik az a jól ismert mosoly. Charles egy letűnt arisztokrata család fekete báránya, aki a nagyapám cégénél ragadt, és azóta is ő az egyik ember, aki egyben tartja az egészet. Gyakorlatilag ő a temetkezési intézményünk lelke.

– Újabb randevú? – kérdezi, és tekintete megállapodik a kialvatlan arcomon.

– Ha annak lehet nevezni… – Az ujjaimmal megdörzsölöm a homlokomat. – Én naivan azt hittem, hogy a fizetős társkeresőkön igényes, intelligens, jól szituált férfiak vannak.

– És?

– Tévedtem.

Mindketten beugrunk a liftbe, én pedig rányomok a második emelet gombjára.

– Azért biztos nem volt annyira rossz.

– Hát… először is, úgy káromkodott, mint egy kikötői rakodómunkás.

– Nem túl romantikus, de még menthető.

– Aztán moziba vitt az első randin.

– Tipikus hiba.

– Apróval fizette a jegyét és a pattogatott kukoricát. Majd arrébb állt, hogy én is vehessek magamnak.

Charles felszisszen.

– Újabb öngól.

– Ugye? – forgatom a szememet. – Aztán, hogy teljes legyen az este, egy órán át gyalogoltam haza, mert váratlanul kapott egy „sürgős hívást”, és lelépett. Taxi természetesen sehol.

– Felhívhattál volna.

Hálásan megérintem a vállát.

– Legközelebb szólok. Bár… lehet, itt az ideje, hogy felhagyjak a társkereséssel. A pasik valamiért menekülnek, amikor megtudják, hogy egy temetkezési vállalatot vezetek.

– Talán mert attól félnek, hogy túl hamar kell majd igénybe venniük a szolgáltatásaidat? – vigyorodik el.

– Nagyon vicces.

– Próbáld ki, hogy legközelebb csak az oltárnál árulod el!

– Még az első kávézásig sem jutok el velük, nemhogy az oltárig! – nevetek. – De áruld már el, te hol találkoztál a feleségeddel?

– Egy moziban.

– Na, ne! – kapom döbbenten a szám elé a kezemet, hogy elrejtsem a mosolyomat.

Amint a lift egy halk csengéssel jelezve megérkezik, és a súlyos ajtók kitárulnak előttünk, a könnyed hangulat egy pillanat alatt szertefoszlik.

Az őszülő, de energikus asszisztensem, Emily a folyosón vár ránk, karba tett kézzel. Arca szigorú, de aggódó. Egykor nagyapámat is ő tartotta kordában, most pedig rajtam a sor, hogy végighallgassam az oktatásait.

– Hol voltatok már, az istenit! – förmed ránk, csiripelő hangját tudatosan lehalkítva. – Mindenki bent van, csak rátok várunk.

– Jó reggelt, Emily – mosolygok rá türelmesen, figyelmen kívül hagyva a bosszúságát.

Megmarkolom a tárgyaló ajtajának kilincsét, nagy levegőt veszek, majd kifújva belépek a terembe.

Emily nem túlzott: a város legbefolyásosabb emberei már az asztal körül ülnek, tekintetüket rám szegezve. Egyetlen ember hiányzik.

Portland polgármestere.

Ő az alagsori hűtőházban fekszik.

Holtan.

Két nappal ezelőtt hunyt el méhcsípés okozta anafilaxiás sokkban, és most a fia, Thomas Collins képviseli. A piszkosul jóképű, és elképesztően bosszantó Thomas Collins, aki nemrég alpolgármesterré választatta magát. Öt éve már meggyűlt vele a bajom, és egyikünk sem felejtette el az esetet. Akkoriban az apja ragaszkodott hozzá, hogy a vállalat teljes biztonsági rendszerét a Collins Guard Security újítsa fel. A projektet Thomas személyesen felügyelte, ami konkrétan azt jelentette, hogy egy hétig totális káosz uralkodott az épületben.

Ahogy belépek a terembe, a férfi szája szélén apró mosoly játszik, mintha pontosan tudná, mire gondolok. Talán most végre pontot tehetünk az ügy végére, és megbékélünk egymással.

Meg kell hagyni, hogy jól néz ki, erős állkapocs, szúrós szürkés szem, precízen formázott borosta, melyet mindig végigsimít, ha töpreng. Talán azt hiszi, ettől intelligensnek tűnik.

A férfiak sorra felállnak, én pedig kezet nyújtok nekik. Végül Thomas Collins elé lépek.

– Üdv, Miss Hart!

– Mr. Collins – biccentek felé, miközben igyekszem hivatalos maradni. – Fogadja őszinte részvétemet az édesapja miatt.

A férfi egy aprót bólint, és a tekintete nem mozdul rólam. Érzem, ahogy végigjár rajtam a pillantása, mintha apránként akarna lefejteni rólam minden egyes ruhadarabot.

Elkapom a tekintetemet, és arrébb lépek.

Lerakom az irataimat az asztalra, erőltetett mozdulattal lapozok egyet, és újra a tárgyalásra koncentrálok.

– Joe Collins tragikus halála mindannyiunkat megrázott, és ez csak megerősíti, hogy az intézményünk mennyire fontos része a közösségnek.

– Kisasszony… – szól közbe Thomas Collins, miközben feláll. – Elnézést, hogy félbeszakítom.

Felvonom a szemöldökömet, jelezve, hogy hallgatom. Bár eddig sikerült fenntartania a jó benyomást azzal az átkozott kisugárzásával, a váratlan közbevágása bosszantóan hat rám.

– Egy ideje itt ülünk a kollégáimmal. Alaposan átrágtuk a helyzetet, és a tanács arra a döntésre jutott, hogy… – rövid szünetet tart, ízlelgeti a szavakat. – A környezetvédelmi aggályok miatt nem hosszabbítjuk meg a temetkezési vállalat engedélyét.

A bejelentése olyan, mintha gyomorszájon vágtak volna.

– Tessék? – bukik ki belőlem.

– Tudom, hogy ez hirtelen jött…

– Ugye csak viccel? – vágok közbe, most már teljesen megfeledkezve az illemről.

A teremben néhányan zavartan mocorognak, halk moraj fut végig az asztal körül.

Reménykedve pillantok Bill Combeerre, aki nemcsak nagyapám egykori jó barátja, hanem a városfejlesztési főtanácsadó is. Öltözködése mindig kifinomult, eleganciát sugároz, ruházatának minden egyes részlete precízen megválasztott. Most, ahogy figyelem, észreveszem, hogy a zakója belső zsebéből előveszi a selyem zsebkendőjét. A homlokához érinti, aztán az ujjaival feszülten simogatja, mintha valami megnyugtató mozdulatra lenne szüksége. Jól ismerem, ez a viselkedés akkor jellemző rá, amikor ideges, vagy amikor valami komoly dolog nyomasztja. Bill egy pillanatra megáll, mély levegőt vesz, próbál megszólalni, de végül csak lemondóan megcsóválja a fejét.

– Sajnálom, Avril – hangja hamis őszinteségtől csöpög. – Ez már egy véglegesen megszavazott ügy. Sajnos nincs hatásköröm változtatni rajta.

Fájdalmasan megfeszülnek a karjaim, ahogy ökölbe szorítom a kezemet.

– Nem engedhetik, hogy bezárják Dorset megye legrégebbi krematóriumát!

Thomas nyugodtan elém tol egy dossziét. Nem kell kinyitnom ahhoz, hogy tudjam, mi áll benne. Mégis felütöm az első oldalt, és azonnal kiszúrom a lényeget: a krematórium helyére egy luxusszállodát akarnak építeni.

Hát persze. Környezetvédelmi aggályok, mi?

A vér felforr bennem, amint lassan felnézek.

– Ez… – veszek egy mély levegőt, mielőtt kicsúszna a számon valami igazán csúnya.

Végül mégis kiszalad.

– Ez baromság!

Alig tudom visszatartani a belőlem feltörő szavakat, de aztán újabb mély levegőt véve, némileg higgadtabban folytatom:

– Joe Collins soha nem rombolná le a krematóriumot, hogy egy flancos szállodát építsen a helyére! Uraim, kérem, gondolják át még egyszer! Ez nem csupán az én családi örökségem, ez az intézmény a közösségünk alapköve. A hit és a nyugalom helye. Hol vesznek búcsút az emberek a szeretteiktől, ha ezt elveszik tőlük? Hol tesznek utolsó ígéretet a halottaiknak, hogy vigyázni fognak az itt maradottakra?

– Nézze, Avril… – kezdi az alpolgármester, mintha őszintén vívódva a szavakkal. – A környező krematóriumok vezetői biztosítottak minket arról, hogy átmenetileg át tudják venni az itteni feladatokat. Tudom, hogy fiatal még egy ekkora felelősséghez, és talán nehéz átlátnia a helyzetet, de tisztában van vele, hogy a krematórium már évek óta a túlélésért küzd? A temetési költségek folyamatosan nőnek, az adományok csökkennek, és egyre kevesebben választják a hagyományos temetkezést. Sokan inkább szétszórják szeretteik hamvait egy számukra kedves helyen. – Apró, biztatónak szánt mosoly jelenik meg az arcán, miközben folytatja: – Megígérem, hogy mindent megteszek, hogy találjunk önnek egy megfelelőbb helyet az új krematórium számára.

A hangja lágy és megnyugtató, szinte hipnotikus – egy pillanatra talán még hinnék is neki. De aztán találkozik a tekintetünk, és látom benne a valódi szándékát. Nem együttérzés, nem jóindulat, csupán nyers becsvágy és kapzsiság. Ezt a gyanúmat végképp megerősíti, amikor az arcán szétterül az önelégült mosoly.

Mégis mi köze van annak bármihez, hogy hány éves vagyok? Ha a nagyapám huszonöt évesen képes volt felépíteni ezt az egész vállalatot, akkor én miért ne tudnám vezetni huszonnégy évesen? Nem vagyok már kislány! Őszintén szólva, a testvérem halála óta nem is érzem magam annak – talán soha nem is voltam igazán gyerek.

Felkapom a tollat, amellyel eredetileg a terjesztésről szóló szerződést akartam aláírni. A hideg fém hűvösen simul az ujjaim közé, épp olyan ridegen, mint az a csalódottság, amely most a torkomat szorítja.

Megköszörülöm a torkomat, nem mintha bármi értelmeset ki tudnék préselni magamból. A férfiak felváltva sorolják, mit kell tennem: kiket rúgjak ki először, mikor intézzem a végkielégítéseket, és hány embert vesznek át a szomszédos megyék temetkezési vállalatai.

Hallgatom őket, de a szavaik csak üres zajként visszhangoznak a fejemben. Még fél órán át beszélnek, de igazán egyetlen mondat sem jut el hozzám. A megbeszélés végén kezet ráznak egymással, majd felém is odaböknek valami elköszönésfélét. Néhányan kezet nyújtanak, de képtelen vagyok viszonozni a gesztust. Olyan erősen szorítom a tollat a mellkasomhoz, hogy érzem, ahogy a hűvös fém a bőrömet szúrja.

Csak akkor eszmélek fel, amikor már hárman maradunk a teremben. Charlesra és Emilyre pillantok, ők is némán merednek rám.

Tennem kell valamit.

Magamhoz kapom a mappáimat, és a cipőm élesen csikordul a padlón, mintha maga a terem is ellenem fordult volna. Feszít a düh, a mozdulataim kelletlenül élesek, ahogy átszelem a szobát, majd határozott lendülettel kiviharzok az ajtón.

– Egy szóra, Mr. Collins! – kiáltok utána.

– Odabent mindent megbeszéltünk. Mit szeretne még, Miss Hart?

Mit szeretnék? Legszívesebben tökön rúgni.

Az utolsó csepp önuralmamba kapaszkodom, hogy ne vágjam a fejéhez, mekkora pökhendi, arrogáns seggfej. Még csak próbálkoznom sem kell, hogy figyelmen kívül hagyjam a magabiztos tartását, a vakítóan fehér ing alatt feszülő széles vállait és a bosszantóan nyugodt arckifejezését.

Mély levegőt veszek, de a tüdőm feszül a tehetetlenségtől. Meredten állok előtte, türelmetlenül, megalázottan, és az agyam kétségbeesetten próbál összerakni egy értelmes mondatot. Szóra nyitom a számat, aztán visszacsukom. Aztán újra. És újra.

Remek. Most meg úgy festek, mint egy tátogó hal.

Hirtelen fülsiketítő üvegcsörömpölés rázza meg a folyosót, a zaj még a sikításomat is elnyomja. A vér megfagy az ereimben, ahogy apró üvegszilánkok repülnek szerteszét. Reflexből az arcom elé kapom a kezemet.

Collins telefonja tompán koppan a padlón, de ő nem törődik vele. Egy ösztönös mozdulattal utánam kap, és saját testi épségét figyelmen kívül hagyva próbál megvédeni a felénk záporozó éles törmeléktől. Fogalmam sincs, mi történik. A fejemet lehajtva, karjaimat magam köré fonva görcsösen várom, hogy véget érjen a káosz. A szívem olyan erősen dübörög, hogy a fülemben lüktető vér elnyom minden zajt.

Collins végül elenged, majd felegyenesedik. Hosszú, hollófekete haját hátrasimítja, azután még szembetűnőbb feszült arcvonása és élesen metszett orra.

– Mi a szent szar volt ez? – mordul fel, az állkapcsa megfeszül.

Lassan felnézek, és a padlón vadul vergődő galambra meredek. A szerencsétlen állat még csapkod párat, üvegszilánkokat és tollakat szórva szét, aztán mozdulatlanná dermed.

– Elpusztult? – kérdezem halkan.

– Úgy fest. De ne mozdulj, minden csupa üvegtörmelék.

A hangja nyugodtabbnak tűnik, és csak most esik le, hogy észrevétlenül tegezésre váltott.

– De hogy a fenébe történt ez? Egy madár betörte az ablakot?

Collins rám pillant, de a tekintete a homlokomon állapodik meg. Az önelégült kifejezés eltűnik az arcáról, helyét valami más veszi át. Döbbenet, talán aggodalom? A hátamon végigfut a hideg.

– Mi az? – vonom össze a szemöldökömet.

– Vérzel.

– Mi? – kapkodva a homlokomhoz nyúlok, majd az ujjaimat nézem. A vörös folt látványa mellbe vág. – Jól vagyok! Biztosan csak egy karcolás.

Előhúzok egy papír zsebkendőt, és letörlöm a vért.

– Ez elég bizarr volt – motyogom. – Olyan, mint egy Hitchcock-film.

Collins a szemét forgatja, de mielőtt még bármit mondhatna, rideg pillantással rámutatok.

– Biztos vagyok benne, hogy ez a te műved!

A tekintete szinte résnyire szűkül, és a kezeit védekezőn maga elé emeli.

– Most komolyan? Végig itt álltam melletted! Mégis hogyan tudtam volna egy második emeleti ablakon át bedobni egy galambot?

– Fogalmam sincs, de valahogy benne vagy!

– Hát persze – morogja, majd megdörzsöli az arcát. – Tudod, mit? Ha ezt tényleg én csináltam, akkor esküszöm, hogy legközelebb pontosabban célzok!

Vállat vonok. Utólag belegondolva, tényleg ostobaságnak hangzik.

A folyosót matt üvegfalak szegélyezik, amelyek elvileg a tárgyalók privát szféráját hivatottak biztosítani, ám kifelé tökéletes rálátást nyújtanak a felfordulásra, amit ez a szerencsétlen galamb okozott.

Egy újabb éles zaj vonja magára a figyelmem. A tárgyalóterem ajtaja kivágódik, és Emily viharzik ki rajta.

– Mindenki jól van? Mi volt ez a zaj? – kérdezi, ahogy végigfuttatja rajtunk a tekintetét.

– Egy madár betörte az ablakot – válaszolom kissé még mindig zaklatottan. – De semmi komoly… azt hiszem.

Thomas határozottan közbeszól:

– Hívd a biztosítót, minél hamarabb ki kell cserélni az üveget!

– Majd elintézem – vágom rá automatikusan.

– Gondoltam, hogy képes vagy megoldani – biccent, hangja halkabb, mégis sürgető. – De ha mégis kellene segítség, tudod, hol találsz.

Thomas közelebb lép, és ahogy végignéz rajtam, érzem a vizslató tekintetét. Zavartan megdörzsölöm a homlokomat, de amint az ujjam a sebhez ér, felszisszenek.

– Meg kéne nézetned – jegyzi meg szemöldökét ráncolva.

– Ugyan már, csak egy karcolás – vonok vállat. – Majd leragasztom egy sebtapasszal az alagsorban.

Thomas hitetlenkedve méri végig az arcomat.

– Komolyan?

– Komolyan – vágok vissza.

Egy pillanatig mintha mondani akarna valamit, de végül csak egy különös, nehezen megfejthető kifejezés suhan át az arcán. Lehajol a földre ejtett telefonjáért, gyors mozdulattal felkapja, majd felénk pillant.

– Nekem most mennem kell – veti oda röviden, aztán sarkon fordul, és sietve eltűnik a folyosón.

Emily csak akkor szólal meg újra, amikor a lift ajtaja bezáródik Thomasra.

– Ugye nem most akarod előkészíteni a polgármestert a temetésre? A szertartás csak holnap délután lesz. Inkább nézesd meg a sebedet orvossal, vagy pihenj egy kicsit.

– Szó sem lehet róla… Tudod, hogy nekem a munka a legjobb kikapcsolódás – sóhajtok, majd egy rövid habozás után hozzáteszem: – De kérnék egy szívességet. Ami odabent elhangzott… arról egy szót se senkinek. Kérlek!

Emily összefonja a karját, a tekintete elsötétül.

– Természetesen bízhatsz bennem. De az embereknek joguk van tudni, hogy veszélyben a megélhetésük. Sokan egyik hónapról a másikra élnek.

Bűntudat szorítja össze a torkomat.

– Tudom.

– Vagy van valami terved?

– Egyelőre nincs – ismerem be, de a hangom élesebb, mint amire számítok. – De kitalálok valamit. Harcolni fogok azért, amit a nagyapám felépített.

Emily halvány mosolyától a ráncai finoman elmélyülnek.

– Ez a beszéd! Ne hagyd, hogy egy szálloda miatt eltiporjanak! És ha segítség kell, Charlesszal mindig itt vagyunk. Ugye tudod?

Hálásan bólintok, majd átölelem Emilyt, olyan szorosan, ahogy a családtagokat szokás.

Több mint harminc évig volt a nagyapám jobbkeze. Most pedig az én támaszom, és ha ő meg Charles nem lennének mellettem, nem hiszem, hogy képes lennék elbírni ezt a hatalmas felelősséget.

Az én koromban mások az egyetem mellett bulizni járnak, vagy építgetik a karrierjüket, míg én egy temetkezési vállalat tulajdonosa és ügyvezetője lettem. Nem mondhatnám, hogy erről álmodoztam gyerekként.

Eleinte idegenkedtem az egésztől, hiszen ki akarna nap mint nap holttestekkel dolgozni? Én biztosan nem! De a családomban mindig azt mondták: az élet nem kívánságműsor.

Miután a bátyám meghalt, anyám teljesen összeomlott, és végül elment egy idegen férfival. Egyetem mellett muszáj volt dolgoznom, így végül elfogadtam nagyapám ajánlatát, és a cég adminisztratív osztályán kezdtem. Éveken át tanultam, hogy megszerezzem a szükséges képesítéseket. Kívülről fújom a jogszabályokat, a környezetvédelmi előírásokat, a kegyeleti kérdéseket és a hamvasztóüzem működésének minden részletét.

Csak azt nem tudom, hogy ez elég lesz-e ahhoz, hogy megmentsem, amit a nagyapám felépített.

A mellkasomat szorító nyomás egyre erősebb, ahogy a bukás lehetősége gyötrően felerősödik bennem. Egy hűvös fuvallat simít végig a karomon, visszarántva a valóságba. A betört ablakra pillantok, majd lassan kibontakozom Emily öleléséből.

– Megkeresnéd a karbantartót? – kérem halkan. – Addig én eltüntetem szegény párát, mielőtt valaki sikítófrászt kap.

Óvatosan felemelem a madár élettelen testét, egy rongyba csavarom, majd visszahelyezem a földre. Egy cetlire írva meghagyom a karbantartónak, hogy ássa el az épület mögötti erdőben.

A lift hangtalanul siklik lefelé, én pedig mélyen beszívom a levegőt, majd lassan kifújom. A világom talán darabjaira hullik körülöttem, de amíg a legkisebb esély is megvan a cég megmentésére, nem engedhetem meg magamnak az önsajnálatot.

Halk csilingelés jelzi, hogy megérkeztem az alagsorba. Az ajtó nesztelenül nyílik, és már kilépés közben összefogom a lapockámig érő hullámos hajamat. Belenézek az arcazonosító kamerába, a zár pedig egy kattanással jelzi, hogy a belépés sikeres. Leemelem a fehér köpenyemet a fogasról, majd körbepillantok az erősen megvilágított helyiségben. A fények élesen verődnek vissza a falakról, még ridegebbé téve a steril, élettelen környezetet, amelyet áthat a halál nyomasztó csendje. A levegőben az erős fertőtlenítő csípős szaga keveredik a fém hűvös, jellegzetes illatával. A szomszédos helyiségben hűtőkamrák sorakoznak, most csupán két holttestet rejtve, de a járvány idején zsúfolásig megteltek.

A gumikesztyű halkan reccsen a kezemen, ahogy belecsúsztatom az ujjaimat, majd nekilátok a munkához szükséges előkészületeknek: először is leveszem a polcokról a sorakozó üvegeket és sminkecseteket.

Ahogy felpattintom az egyik üvegcsét, a formaldehid maró szaga azonnal ellepi a levegőt. Automatikusan összeráncolom az orrom.

A polgármester halála az egész várost megrázta. Tudom, hogy a temetésén rengetegen ott lesznek, és ahogy az lenni szokott, a halála körülményeiről még sokáig fognak pletykálni.

Weymouth egyik eldugott motelszobájában találtak rá, a város szélén. A bejelentést állítólag egy prostituált tette.

Enyhe borzongás fut végig a gerincemen, ahogy végigmérem a férfit. Az anafilaxiás sokk nyomai tisztán láthatóak rajta: puffadt arc, kidülledt szem, torzult vonások. A halál rideg, nyers brutalitása.

Kezembe veszem az aspirációs tűt, fémesen villan a fényben, mielőtt egy biztos kézmozdulattal a nyaki bőr alá vezetem. Könnyedén csúszik a szövetek között, amíg el nem éri az ödémával telt területet.

A pumpa halk, ritmikus kattanással dolgozik, miközben a felesleges folyadék lassan távozik a testből. A duzzanat lassan enyhül, a bőr kezdi visszanyerni az eredeti formáját, és az arccsontok ismét kirajzolódnak.

Ezután még hosszú percekig dolgozom, precízen, rutinos mozdulatokkal. A végső simításként alapozót viszek fel az élettelen arcra, a színtelen bőrre, majd körkörös mozdulatokkal eldolgozom. Lassan, módszeresen eltüntetem a halál nyomait.

Hátralépek, hogy szemügyre vegyem a munkám eredményét.

A férfi szinte élőnek tűnik. A hatvanas éveiben járt, alacsony, pocakos teste most mozdulatlanul fekszik előttem. Tokája megereszkedett, őszes haja rendezetlen, mintha napok óta vágásra várna. Fogadni mernék, hogy időpontja is volt már a borbélynál.

Ismét közelebb lépek. Lágyan megérintem a nyakán sötétlő, kékes-lilás foltokat. Egyértelműen szívásnyomok.

Fehéredő haját kisimítom a homlokából, ujjaimat óvatosan végighúzom benne, hogy megszabadítsam az apró gubancoktól. A nyakán sötétlő, házasságtörésről árulkodó nyomokat néhány precíz ecsetvonással eltüntetem. Kezeit a mellkasára helyezem, majd végigsimítok az arcán, és gyengéden lecsukom a szemét.

Négy éve dolgozom a szakmában, volt időm megtanulni, hogyan tüntessem el a halál nyomait.

Most békésnek tűnik. De még nem tökéletes.

Újra felkapom az ecsetet, előrehajolok, és gondosan kiválasztom a megfelelő árnyalatú púdert. Könnyed mozdulatokkal felviszem az arccsontjára, hagyva, hogy életet leheljen az élettelen bőrbe.

Leveszem a kesztyűmet, és egy pillanatra elidőzöm a halott felett. Halvány rózsaszín ragyogás fut végig az arcán.

Tökéletes.

Úgy néz ki, mintha a halálában is kicsattanna az egészségtől és a boldogságtól.

Pontosan erre törekedtem.

2. FEJEZET

Oliver

– Megint égetik a holttesteket.

A kijelentés hallatán megtorpanok, és lassan a mellettem álló öreg felé fordítom a fejemet, aki mereven bámul az utca végére.

– Nézze csak – biccent a füst felé.

A gomolygó fehér füst alig láthatóan kúszik az ég felé. Az öreg halkan sóhajt, majd bosszúsan megcsóválja a fejét.

Letámasztom a motort az út szélére, és újra a krematórium felé pillantok.

Bármikor képes vagyok felidézni az égett hús és perzselődő szőr kesernyés, fémes szagát – azt a förtelmes, fojtogató bűzt, amit az emberi test hagy, ha lángra kap.

Azt mondják, hogy idővel hozzászoksz.

Hazugság.

Az émelyítő szag és a füst beette magát a bőröm alá, az emlékeimbe, a csontjaimba. Már nem hiszem, hogy valaha is lemoshatom magamról.

Mielőtt hagynám, hogy a gondolat leülepedjen bennem, lehúzom a sisakot, és fellépek a járdára. A négyszáz mérföldes út alatt az izmaim megmerevedtek, úgy mozgok, mint egy ezeréves rozsdás gép.

A sisak a Harley kormányára kerül, a kesztyű meg a zsebembe csúszik, ahogy mindig.

– A kocsmába tartasz? – kérdezi az öreg, közben megrázza füstölgő cigarettáját, a hamu pedig puhán hullik a földre.

Felpillantok rá, majd bólintok.

– Ha jót akarsz, ma inkább kihagyod.

– Miért?

– Helena rossz passzban van.

– Mikor nincs? – horkantok fel, és a kilincs felé nyúlok.

– Most rosszabb – az öreg mélyet szív a cigarettájából, majd ahogy kifújja, füstgomolyag kavarog körülötte. – És ha rám hallgatsz, nem teszed még rosszabbá.

Megállok egy pillanatra, aztán hátrapillantok rá.

– Hogy hívják?

– Steve. De a legtöbben Felügyelőnek szólítanak – apró, fáradt mosoly játszik a szája sarkában. – Pedig sosem voltam zsaru, ott dolgozom a krematóriumban. Az ember azt hinné, hogy húsz év után mindent meg lehet szokni. Azért egy műszak után piszkosul jólesik a hosszú séta a félszigeten, miközben figyelem a környéket. Mostanában túl sok a csavargó errefelé, meg a motoros bandák. A járókelők pedig egyre jobban aggódnak. Tudod, hogy megy ez.

– És maga nem fél?

– Én már túl öreg vagyok ahhoz, hogy bármitől is féljek – csóválja meg a fejét, aztán még egyszer rám néz. – Helenával viszont vigyázz.

Két ujját figyelmeztetően felemeli, majd biccent, és eltűnik az éjszakában.

Két dolog van a világon, amivel nem szeretek játszani: az egyik a tűz, a másik a labilis nőszemélyek.

A kocsma félhomályában, a pult mögött könyöklő Helena a másodikba tartozik.

A helyiség levegőjét áthatja az állott sör és a sűrű dohányfüst elegye, a régi zenegépből pedig egy dallamos angol sláger csendül fel, amely nem szól másról, csak a züllött éjszakákról és a könnyelmű szerelmekről.

Ahogy a pulthoz lépek, Helena feketével kihúzott szeme azonnal rám tapad. Egy apró, szinte észrevehetetlen mosoly suhan át az arcán, de a keze megremeg, amikor egy doboz cigarettát tol elém a pulton.

Leülök. Kiveszek egy szálat, meggyújtom, és lassan kifújom a füstöt.

– Ideje volt hazajönnöd, fiam. – A hangja rekedtes, kissé érdes, de van benne valami szívet melengető.

A fogadott anyám üdvözlése éppen olyan, mint amilyenre számítottam.

Helena minden csavargó kölyök fogadott anyja és nagyanyja volt. Ha nem az iskolapadot koptattuk, akkor itt lógtunk a csocsóasztal és a flippergépek között, és amennyire tudott, figyelt ránk. Ha pedig nem itt lebzseltünk, akkor valószínűleg épp valami bajba keveredtünk.

Némán beleszívok a cigarettába, miközben Helena tekintete az egyetlen foglalt asztalon időzik. A sarokban ülő munkások és a régi motorosok a lepukkant tévé képernyőjére merednek, melyben épp egy dartsbajnokság megy. Csak a legfiatalabb lóg ki a sorból. Mióta beléptem, be nem áll a szája. Most is jártatja…

– Gondoltatok már arra, milyen érzés lehet meghalni? – kérdezi, a szája fölött serkenő szőrszálakat tépkedve. – Mondjuk, egyik pillanatban még egy formás mellet markolászol, a másikban meg… puff, kész, vége.

– Baszd meg, Carl, fogd már be! – mordul rá valaki az asztaltól.

A többiek nem szólnak, csak mereven bámulják a képernyőt, de a szemöldökük rándulása, a homlokukon húzódó mély ráncok elárulják a beléjük ivódott feszültséget.

Carl nem hagyja annyiban.

– Én álmomban akarok meghalni. Egy jó kis numera után, teljesen kielégülten. Az lenne az igazi, nem?

A legidősebb fickó, egy nagy szakállú öreg, lassan a fiú felé fordul.

– Még egy szó, és gondoskodom róla, hogy teljesüljön a kívánságod.

Carl felröhög, de az öreg nem nevet vele. Egykedvűen méregeti, majd megrázza a fejét.

– Inkább azt a nyamvadt pinakefét borotválnád le a képedről. Kinek képzeled magad? Charlie Chaplinnek?

Carl elvigyorodik, végigsimítja a röhejes kis bajszát, de nem válaszol.

Otthon, édes otthon.

Mélyet szívok a cigarettámból, élvezem, ahogy a füst megül a tüdőmben, majd lassan kifújom. A csikket a kocsma repedezett hamutartójába nyomom, figyelem, ahogy a parázs utolsó izzása kialszik. Lassan felállok, minden mozdulatnál megnyújtóztatom a merev végtagjaimat. A hátamat is kiegyenesítem, amíg nem roppan egyet – az éles, apró tűszúrásként szétáradó fájdalom szinte jólesik. Emlékeztet rá, hogy még élek.

Csak néhány órája érkeztem vissza a városba, és a düh máris kitörni készülő vulkánként köpködi tele mérgező füsttel a levegőt. Portland félszigete mindig is olyan volt, mint egy nyüzsgő, ingerült hangyaboly, ahol mindenki az őrület határán egyensúlyozott. A helyiek utálják a turistákat, de ha meg nincsenek, akkor a bevétel hiánya miatt panaszkodnak. Egy véget nem érő, keserű körforgás.

– Idióták – morogja Helena, miközben rutinos mozdulattal csapolja a sört.

Ő az a fajta nő, akivel nem érdemes ujjat húzni. Nem kiabál, nem fenyegetőzik – elég egyetlen szúrós pillantás, és a legkeményebb fickót is elhallgattatja. Tűzvörös haja pókhálóként rezzen minden mozdulatára, ahogy előhúz egy cigarettát, és a szájába illeszti. Külsőre kemény, mint a kocsma régi pultja, de aki ismeri, tudja, hogy sokkal lágyabb szíve van, mint mutatja. Csak kicsit szeszélyes. Az egyik pillanatban még hangosan kacag, a következőben pedig már győzködöd magad, hogy nem is olyan rossz dolog az asztal alatt bujkálni.

Viszont egy biztos: sosem hagyott cserben minket. Mindig hazacipeltette a nagyapámat, amikor egy győztes kártyaparti után úgy berúgott, hogy már nem bírt megállni a lábán.

Megfordulok, és ismerős arcot keresek a gyéren megvilágított helyiségben, de hiába. Elfelejtettem, hogy a régi barátok valószínűleg már rég elköltöztek, az öregek pedig… nos, ők már a túloldalon iszogatnak. A mi helyünkre mások ültek.

– Ma csendes a hely – jegyzi meg az asszony, miközben lustán a hamutartóba pöccinti a hamut. – Mindenki a székháznál gyülekezik. Joe Collins temetése van ma.

Felkapom a fejemet.

– Collins meghalt?

– Ja. Megcsípte egy darázs, vagy mi. Épp egy örömlánnyal volt elfoglalva – fújja ki a füstöt a kocsmárosnő. – Így utólag belegondolva megérdemelte… szegény feleségét sajnálom a legjobban.

Felhúzom a szemöldökömet. Szóval így ment el Joe Collins. A férfi, akit hősként tisztelt a sziget, aki szívvel-lélekkel intézte a környék dolgait, és akinek a történeteit gyerekként ámulattal hallgattuk. Ha más nem, legalább stílusosan távozott. Elfojtok egy mosolyt. A vén kujon hatvan fölött is kergette a nőket.

Helena mélyet szív a cigarettájából, majd gyakorlott mozdulatokkal letörli a pultot, amely még mindig ragad a reggeli kávétól.

A néhai férje is tűzoltó volt, méghozzá a legjobb a környéken, és az ő példája volt az, ami engem is erre az útra vezetett. Aztán egy alattomos betegség hirtelen elragadta, és néhány hónap alatt teljesen felemésztette. Akkor találkoztam először a halállal. Megrendülve láttam, hogyan üli meg valaki lelkét a gyász, és hogyan marad utána egy tátongó, fekete űr.

Megdörzsölöm a szememet, majd a régi beidegződés szerint a bejárattal szemközti automatához lépek, előkotrok némi aprót, és bedobom. Elcsavarom a gombot, és hallom a rágógumi koppanását az alján. Gyorsan kiveszem, még mielőtt bárki észrevenné a sebhelyes kezemet.

– Kérsz még valamit? – kérdezi Helena, miközben a pultnak támaszkodva méreget.

Az a mindent látó, átható tekintet azonnal az öklömre siklik. Megrázom a fejemet, de ő nem tágít.

– Tíz éve minden ugyanúgy megy – mondja lassan. – Belépsz, elszívsz egy cigit, kiveszed a rágód, majd eltűnsz, mielőtt bárki bármit kérdezne. Valójában hogy vagy, kölyök? – A kérdése egy ideig ott lóg közöttünk.

Helena ismét mélyet szív a cigarettájából, majd a füstöt lassan kifújva várja a válaszomat.

– Mielőtt előadsz egy újabb szép kis hazugságot arról, hogy milyen remekül vagy, ne feledd, hogy itt nőttél fel, fiam – szólal meg végül. – Ebben a lepukkant, sörszagú koszfészekben. Úgy ismerlek, mint a tenyeremet.

Idegesen végigdörzsölöm az arcomat, ujjaim erősebben nyomódnak a szemhéjamhoz, mintha ezzel letörölhetném a kimerültséget, ami a csontomig hatol. Aztán beletúrok a félhosszú, fekete hajamba.

– Eladom a nagyszüleim házát – közlöm csendesen.

Helena egy pillanatig némán figyel, aztán felsóhajt.

– Ja, ezt gondoltam. Sok sikert ahhoz a romhalmazhoz.

Összeszorítom az állkapcsomat, mielőtt a következő dolog kicsúszna a számon, de végül mégis kimondom:

– Felfüggesztettek.

A nő felvonja a szemöldökét.

– A tűzeset miatt?

Bólintok.

– De legalább élsz. Ami kész csoda – teszi hozzá, miközben újabb slukkot szív a cigarettából.

Mindenkit ez érdekel. Hogyan sétáltam ki élve a pokol közepéből. A hírekben a mai napig újra és újra lejátsszák azt a felvételt, ahogy az égő társasházból kihozom a két gyereket. Az újságok hőst csináltak belőlem. De arról nem beszél senki, hogy ott hagytam egy embert a tűzben.

Helena hirtelen a bejárati ajtó mellett lévő parafatábla felé biccent.

– Egyébként benne voltál az újságban – mondja. – Nem mintha téged érdekelne, de kitűztem a „hőseink” falára.

Oldalra sandítok. A tábla régi, tele van megsárgult cikkekkel és kifakult fotókkal. És ott, a közepén, egy újságból kivágott, gyűrött kép: én vagyok rajta, koromtól maszatosan, izzadtan, két rémült gyereket tartva a karomban. Alatta az asszony gyöngybetűs írása:

Oliver Seith.

Kiszárad a torkom.

– Szép kis irónia – mormogom.

– Mire gondolsz? – kérdezi, egyik szemöldökét felvonva.

– Hogy a falra kerülni általában azt jelenti, hogy meghaltál.

Az asszony sóhajtva elnyomja a cigijét.

– Tudod, Oliver, néha rohadtul nem tudom eldönteni, hogy túl sok életed van, vagy már rég eljátszottad mindet, és valamiért a sors még nem szólt neked, hogy vége.

Amikor még akasztani való zsiványok voltunk, és elszöktünk otthonról Arlóval, sohasem érdekelt minket a verés, ha alkalomadtán lebuktunk. Viszont a Helena hangjában rejlő komolyságtól rendszerint rosszul éreztük magunkat.

– A nagyszüleid büszkék lennének rád – mondja halkan, miközben feltölti a szívószálas poharat.

– Ugyan mire? Arra, hogy otthagytam a katonaságot? Vagy hogy felfüggesztettek?

– Arra, hogy még mindig az a makacs, önfejű kölyök vagy, aki voltál. Csak most már embereket is mentesz, nem csak a saját irhádat.

Elmosolyodom, de nincs benne sok vidámság.

– Kettőt kimentettem, egy ember viszont ottmaradt.

Helena szeme megvillan.

– Ha te nem mész be, azok a gyerekek is ottmaradtak volna.

Csak az állkapcsomat szorítom össze, hogy ne vágjak vissza. Ő nem olyan, akivel könnyű vitázni.

Pár pillanatig csend van, aztán megszorítja a karomat.

– Ha ezúttal kicsit tovább maradnál, és bármi kell, szólj! Rendben?

– Rendben.

Hazugság. Nem maradok.

Szememre csúsztatom a napszemüveget, egy rövid biccentéssel búcsúzom, majd kilépek az épületből. A napfény azonnal arcul üt, a korai nyár közeledtéről árulkodik.

Portland valójában egy félsziget Anglia déli partján, de a helyiek mindig is szigetként emlegették, mintha a név varázsa átformálná a helyet. Az évek lassan teltek, és valami különös, megmagyarázhatatlan módon, a sziget mit sem változott. A fák ugyanúgy az ég felé nyújtóznak, csak most még magasabbak, árnyaik mélyebbek. A házak falai fakóbbak, az idő vasfoga lassan, de biztosan rágja őket. De a viharok mit sem szelídültek az évek alatt. Tíz éve is úgy tombolt, mikor az eső elmosott mindent. A lányok akkor is csavarták a hajukból a vizet, mi pedig ugyanazokkal a motorokkal szeltük az utakat, mintha a világ soha nem változna.

Egyedül én változtam. Már egy erősebb, zabolátlanabb géppel járom az utamat, egy olyannal, amely nem kérdez, nem inog meg, csak halad előre, akárcsak én. Mert végül is mi egyéb maradt? Ha minden más el is hagyott, a motorom még mindig itt van. És talán ettől erősebb kötelékre nincs is szükségem.

Lassan végiggurulok a feldíszített kirakatok előtt, majd befordulok a krematórium melletti parkba. A temető bejáratáig hajtok, a motor tompa morajlása megtöri a hely csendjét.

A zöld gyepen sétálók lopva felém pillantanak, arcukról óvatos gyanakvás süt. Ismeretlen vagyok nekik, egy idegen, aki nem illik ebbe a csendes, gondosan elrendezett világba. Kitámasztom a motort, lehúzom a sisakomat, majd a kezembe fogva elindulok az ösvényen.

A lábam magától visz előre a jól ismert útvonalon, amelyet az elmúlt években már tizedszerre járok be. A táj ismerős, mégis idegen, az emlékeim lassan elhalványulnának, de a hely maga makacsul őrzi a múltat.

Majdnem elfelejtettem, milyen volt itt felnőni. A nyári esték illatát, a ház melletti frissen nyírt fű zöld aromáját, az utcák kanyarulatait, amelyeket egykor csukott szemmel is bejártam volna. Ha eléggé figyelek, talán még most is meghallom a múltbéli nevetéseink visszhangját a fák susogásában.

Készen kellett volna állnom erre a napra. Minden évben megfogadom, hogy idén könnyebb lesz, de amikor közeledik az évforduló, az emlékek újra felszakítják a sebeket, mintha soha nem is gyógyultak volna be. Csak a fájdalom maradt, tompa, állandó és elkerülhetetlen.

Mi volt a legnehezebb Arlo halála után? Az, hogy egyszer csak lehunyta a szemét, és soha nem nyitotta ki újra. Hogy az utolsó lélegzetével minden hang eltűnt belőle, és a tüdeje soha többé nem telt meg levegővel.

Hogy nem nevet már, nem dúdol, és a telefonom soha többé nem jelzi az üzeneteit azzal az idegesítő csengőhanggal, amit beállított nekem. Hogy én voltam az utolsó, aki még látta őt élve.

És hogy hagytam, hogy elmenjen.

Az egész város meg volt győződve róla, hogy közöm van Arlo halálához.

A sírkő felé haladva próbálom kizárni a polgármester temetésére gyülekező tömeget. De érzem a tekinteteket, hallom a halk suttogásokat. Ismerem ezt a csendet, a vádakat, amiket nem mondanak ki hangosan. A zsebembe nyúlok, ujjaim közé csúszik a csomag rágó. Arlo kedvence volt. Előveszem, és a kőre helyezem, mintha még mindig számítana neki.

Lassan leguggolok, a torkomban gombóc, a mellkasom összeszorul.

– Hogy vagy, tesó?

A bemohásodott szürke sírkő csendben bámul vissza rám, az idő által megkopott betűkkel. Méltatlan emlék egy olyan embernek, mint Arlo Hart.

Ennyi maradt belőle: egy kődarab és egy név. Egy emlék, amit rajtam kívül senki sem őriz már igazán. Egy néma bizonyíték arra, hogy egyszer létezett egy nagyszerű srác, akinek mindössze húsz év jutott ebben a kicseszett életben.