A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jilly Cooper: Rivals

Corgi Books, a division of The Random House Group Ltd, London W5 5SA

Copyright © Jilly Cooper, 1988

All rights reserved.

Hungarian translation © Gáti Éva, 2006

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2006, 2025

Minden jog fenntartva!

A fordítást az eredetivel egybevetette és szerkesztette: Hessky Eszter

Borító © 2024 Disney Enterprises Inc.

All right reserved.

Fordította: Gáti Éva

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Felelős kiadó: Rados Richárd

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-144-4

Köszönetnyilvánítás

Nagyon sok ember segített ennek a könyvnek az elkészítésében. A legtöbbjük televíziónál dolgozik, és nagyon elfoglalt, ennek ellenére szakított időt arra, hogy beszélgessen velem, és – különösen az ITV-sek – remekül elszórakoztattak… Mindannyian szakemberek a maguk területén. Mivel azonban én regényt írtam, csak annyiban vettem figyelembe a tanácsaikat, amennyiben szükségem volt rájuk a történethez. A könyvben szereplő információk pontossága semmiképp sem az ő szakértelmüket minősíti. Ráadásul mindannyian annyira kedvesek voltak velem, hogy a regény egyik kellemetlen szereplőjét sem tudtam róluk mintázni.

Akik segítettek nekem: Georgina Abrahams, Rita Angel, William Beloe, Michael Blakstad, Roy Bottomley, James Bredin, Adrian Brenard, Doug Carnegie, Stephen Cole, John Corbett, Jenny Crick, Mike Davey, Geoff Druett, Ron Evans, Su Evans, James Gatward, David Glencross, Stuart Hall, Nick Handel, Tom Hartman, Barbara Hazell, Stan Hazell, Paul Heiney, Bruce Hockin, Alison Holloway, Patricia Houlihan, Bryan Izzard, Philip Jones, Barbara Kelly, Susan Kyle, Maurice Leonard, Barrie MacDonald, Billy Macqueen, George McWatters, Steve Matthews, Lesley Morgan, Malcolm Morris, Jack Patterson, Bob Simmons, Tom Walsh, Ann de Winton, Richard Whitely, Ron Wordley és Richard Wyatt.

Sajnálatos tragédia, hogy a drága Eamonn Andrews, akivel négy évad erejéig együtt dolgozhattam a Mi a munkám? című műsorban, novemberben, miután befejeztem a könyvet, meghalt. Az ő professzionalizmusa és kedves humora a könyv írása alatt állandó ihlet forrása volt számomra.

Szeretném továbbá megköszönni a stáboknak, a sofőröknek, a sminkeseknek és a ruhásoknak, akikkel az évek folyamán együtt dolgoztam, hogy egyfolytában elláttak ötletekkel.

Köszönetet kell mondanom azoknak az embereknek, akik három könyvet is írtak arról, hogy hogyan lehet elnyerni a televíziós franchise-okat, mert ezek a könyvek felbecsülhetetlen segítséget jelentettek a munkámhoz. A következőkről van szó: Walter Butler: How to Win the Franchise and Influence People (Hogy nyerjük meg a franchise-t és befolyásoljunk embereket?), Michael Leapman: Treachery? The Power Struggle at TV-am (Árulás? Avagy hatalmi harc a tévében), illetve Asa Briggs és Joanna Spicer: The Franchise Affair – Creating fortunes and failures in Independent Television (A franchise-ügy – Diadal és bukás a független televíziózásban).

Végtelenül hálás vagyok Peter Cadburynek, a Westward Televízió volt elnökének, hogy megmutatta az önéletrajzát, amely nem jelent meg nyilvánosan, Robin Currie-nek, aki a cheltenhami tűzoltóság központjában dolgozik, Toni Westallnak, Brian Walpole kapitány, a Concorde vezérigazgatója titkárnőjének, valamint Tim és Primrose Unwinnek, akik fantasztikus vadászbálokra hívtak meg.

Meg kell még köszönnöm a bankigazgatómnak, Keith Hendersonnak, a kiadóimnak, Paul Scherernek, Mark Barty-Kingnek és Alan Earney-nek, valamint a Bantam Press és a Corgi kiadók minden dolgozójának, továbbá az ügynökömnek, Desmond Elliottnak, a belém vetett hitet és a biztatásaikat.

Három bátor hölgy, Beryl Hill, Sue Moore és Geraldine Kilgannon is köszönetet és dicséretet érdemel, amiért kisilabizálták a rémes kézírásomat, és több fejezetet is legépeltek; továbbá ugyanez vonatkozik a bejárónőmre, Ann Millsre, aki kéthetente kisuvickolta a dolgozószobámat.

Végül pedig: nincs szó arra, hogy mennyire köszönöm a támogatást a férjemnek, Leónak, a gyerekeimnek, Felixnek és Emilynek, valamint a titkárnőmnek, Annalise Kaynek, akit családtagnak tekintek, és aki a kézirat kilencven százalékát gépelte. Jókedvük, önzetlenségük és vigasztalásuk az elmúlt tizennyolc hónapban nem ismert mértéket.

Bisley, Gloucestershire

1987

1

Ezen a gyönyörű, tiszta kék egű júniusi reggelen a Heathrow repülőtér Concorde indulási csarnokában üldögélve Anthonynek, Baddingham második bárójának, a Corinium Televízió elnökének és vezérigazgatójának tökéletesen boldognak kellett volna lennie. Óriási vagyona volt, no meg rangja, ragyogó karriere, gyönyörű lakása Kensingtonban, házai Gloucestershire-ben és Toscanában, imádott felesége, három bájos gyermeke és egy kissé követelőző szeretője, akitől épp most vett könnyes búcsút a széke melletti asztalkán álló telefonon keresztül. Arra készült, hogy kedvenc repülőgépén, a Concorde-on a kedvenc városába, New Yorkba repüljön, hogy kedvenc időtöltésének hódoljon: a Corinium műsorait akarta eladni amerikai televízióknak, és amerikai pénzeket szándékozott szerezni még több műsor gyártásához. Tony Baddingham nagy híve volt annak, hogy használjuk a Más Emberek Pénzét – vagy ahogyan ő hívta, az MEP-et –, így ha egy projekt megbukott, másvalaki fizette a számlát. Mindezek tetejébe a széke mellett szép rendben felhalmozott reggeli lapok, amelyeket a Post House Hotelben már elolvasott, mind elragadtatott cikkeket hoztak a Corinium előző nap közzétett utolsó félévi eredményeiről.

Egy órával ezelőtt azonban, éppen amikor kijelentkezett a Post House-ból, Tony tökéletes boldogsága szertefoszlott, mert megpillantotta szomszédját és régi vetélytársát, Rupert Campbell-Blacket, aki éppen bejelentkezett a hotelbe. Egyik kezével a nevét firkantotta alá, a másikkal pedig egy meglehetősen ápolatlan, mindazonáltal elragadó lány derekát szorongatta. A napbarnított leányzó körméről lepattogzott a lakk, szemfestéke elkenődött, szőke haja összevissza állt – nyilvánvalóan nem sokkal korábban rángatták ki az ágyból –, és csak vihorászott.

– Rupeeeert – nyávogta –, nincs erre idő, le fogod késni a gépet!

– Megvár – mondta Rupert, és a kulcsot felmarkolva a lift felé kezdte vonszolni a lányt. A liftajtó becsukódott, mint ahogy a színházban lehull a függöny az első felvonás végén, és Tony még látta, hogy összetapadnak egy szenvedélyes ölelésben. Versengő természetű ember lévén ettől szinte beleszédült a féltékenységbe. Ritkán jelentett neki nehézséget a nők meghódítása, különösen mióta megörökölte a nemesi címet és a Corinium egyik legfőbb ura lett, de még soha nem volt dolga ilyen szemérmetlen és kívánatos nővel, mint ez az ápolatlan szőke, aki egyébként valahonnan ismerősnek tűnt neki.

– Még egy kávét, Lord Baddingham? – A Concorde váróterem személyzetének egyik gyönyörű tagja szakította félbe Tony tűnődését. Megrázta a fejét, valamennyire megvigasztalta a nő hangjából kihallatszó nyilvánvaló rajongás.

– Nem kellene már beszállnunk? – kérdezte.

– Pár percet késni fogunk. Volt egy kis gond a motorral, most végzik az utolsó ellenőrzést.

Tony körbepillantott a váróban, amely tele volt üzletemberekkel és amerikai turistákkal, és észrevett egy szürke, halszálkás öltönyt viselő, sápadt, vörös hajú fiatalembert, aki eddig folyamatosan jegyzetelt az írótömbjébe, most azonban abbahagyta, és aggódva pillantott az órájára.

Húsz perccel később beszálltak a gépbe, ahol Tony az első sor belső ülésén találta magát, jobbján egy laptopjába temetkező japánnal. A szürke öltönyös fiatalember az ablak mellett ült a folyosó túloldalán. Most még sápadtabbnak, és határozottan bosszúsnak látszott.

– Jó napot, Lord Baddingham! – szólította meg a stewardess, és átadta neki a Wall Street Journal aznapi példányát.

– Megoldódott a műszaki probléma? – kérdezte Tony, amikor a motorok forogni kezdtek.

A lány könnyedén bólintott, de nem nézett a szemébe. Aztán hamarosan, ahogy az ablakon kinézve megpillantotta a kifutópályán keresztülszáguldó fekete autót, láthatóan megkönnyebbült. Kis felbolydulás hallatszott be a folyosóról, majd egy elnyújtott, ismerős hang szólalt meg.

– Szörnyen sajnálom, hogy mindnyájukat feltartottam, pokoli volt a forgalom.

Mintha az összes utaskísérő összefutott volna az újonnan érkező kedvéért, egymással versengve hozták az újságját, és behelyezték a kézipoggyászát a tartóba.

– Szüksége lesz az aktatáskájára, miniszter úr? – kérdezte az egyik steward, az üléssorok között szökellve.

Rupert Campbell-Black megrázta a fejét. – Köszönöm, nem, kedvesem.

– Kellemes repülést! – válaszolta a steward, és elpirult a megtiszteltetéstől.

Ahogy becsukódtak az ajtók, Rupert lerogyott a folyosó másik oldalán levő ülésre, Tony mellett. Gyűrött krémszínű öltönyében, kék csíkos ingében, sötét szemüvegében, három milliméteres borostával az arcán inkább nézett ki rocksztárnak, mint őfelsége egyik miniszterének.

– Rettenetesen sajnálom, Gerald! – mormolta a szürke öltönyös, sápadt fiatalembernek. – Szörnyű torlódás volt az M4-esen.

Gerald finoman mosolygott, és egy szőke hajszálat vett le Rupert hajtókájáról.

– Tényleg kell önnek vennem egy ébresztőórát karácsonyra, miniszter úr. Ha lekéste volna az ebédidőben tartandó beszédét, akkor igazán bajban lennénk. Szép tőlük, hogy visszatartották a gépet.

– Hál’ istennek, hogy megtették. – Rupert körülnézett, meglátta Tony Baddinghamet, és elvigyorodott. – Hűha, itt van Baddingham, a nagykutya!

– Ezt jól kicentizted… – mondta Tony rosszallóan.

Mindkettőjüknek szüksége volt a másik jóindulatára. Rupertnek azért, mert annak a kerületnek volt a parlamenti képviselője, ahol Tony tévéje működött, és szüksége volt a tévés megjelenésekre, Tonynak meg azért, mert Rupert segíthetett meggyőzni a kormányt arról, hogy a cége minden figyelmet megérdemel. Ettől azonban még nem kedvelték jobban egymást.

– Nem semmik a ma reggeli adatok – jegyezte meg Rupert, miközben becsatolta a biztonsági övét. – Kellene vennem néhány Corinium-részvényt.

Tony ettől egy kicsit lecsillapodott, és gratulált Rupertnek a sportminiszteri kinevezéséhez. Rupert megvonta a vállát. – A miniszterelnök ki van borulva a futballhuligánok miatt, úgy tűnik, tőlem várja, hogy előrukkoljak valami csodaszerrel.

– Rablóból lesz a legjobb pandúr – mondta Tony epésen, de mindjárt meg is bánta.

– Tegnap a Thames Televízióban voltam – közölte Rupert fagyosan, ahogy a gép a kifutópálya felé gurult. – Az adás után ittam egyet az IBA elnökével és a belügyminiszterrel. Mindketten azt mondták, hogy jó lesz vigyáznod, mert ha nem költesz valamivel többet elfogadható műsorokra abból a rengeteg pénzből, amit a hirdetésekből szedsz be, akkor el fogod veszíteni a franchise-t.

Ahogy Rupert közel hajolt, hogy a motorok zaján keresztül jobban lehessen hallani a hangját, Tonyt megcsapta a Post House halljában látott lány illata.

– És több időt kellene otthon töltened. Hogy az ördögbe tudsz Cotswoldsban televíziós céget vezetni, ha minden idődet Londonban töltöd, és a reklámcégeknél smúzolsz?

– A részvényesek nem lennének túl boldogok, ha nem tenném – vágott vissza Tony. – Nézd meg az eredményeinket!

Rupert újból vállat vont. – Azt is elvárják tőled, hogy jó műsorokat csinálj. Mint a helyi parlamenti képviselőd, csak továbbadom, amit hallok.

– A befolyásosabb választópolgáraid egyikeként – válaszolt dühösen Tony – én pedig azt gondolom, hogy nem kellene a Post House-ba fiatal szőke pipikkel bejelentkezned, akik felannyi idősek, mint te.

Rupert nevetett. – Nem szőke pipi volt, hanem Beattie Johnson.

Hát persze! Tonynak hirtelen beugrott. Beattie Johnson volt az egyik legmocskosabb szájú és legsikeresebb botrányújságíró – a Kulcslyuk című bulvárlap „a Fleet Street first-nem-ladyjének” titulálta.

– Elvállalta, hogy a memoárom szellemírója legyen – tette hozzá Rupert. – Azt készítettük elő. Hiszek abban, hogy az embernek meg kell szabadulnia a múltja szellemétől.

Rupert mosolya a kifejezéstelen sötét szemüveg alatt még sértőbbnek tűnt. Ahogy a gép motorjai felpörögtek, mindketten az ablak felé fordultak, és Tony érezte, hogy remeg a dühtől. Rupert viszont még az életmentő mellény felfújását bemutató utaskísérő csíkos selyemblúzba bújtatott, fel-le mozgó pompás melle láttán sem volt képes nyitva tartani a szemét. Mire a levegőbe emelkedtek, már aludt is.

Tony elfogadott egy pohár pezsgőt, és megpróbált a Wall Street Journalra koncentrálni. Nem tudta, mi bosszantja jobban: hogy Rupert állandóan semmibe veszi, hogy bárhol el tud aludni, hogy erőfeszítés nélkül szerzi meg a nőket, vagy a rendkívül tevékeny Gerald nyilvánvaló odaadása, aki most Perrier-t kortyolgatva azt a beszédet csiszolgatja, amelyet Rupert a Nemzetközi Olimpiai Bizottság ebédjén készül elmondani.

Nem nagyon volt egyetlen férj sem Gloucestershire-ben, sőt az egész világon, emlékezett vissza Tony, aki ne tapsikolt volna örömében négy évvel ezelőtt, amikor Rupertet olyan látványosan megalázta a felesége. A gyönyörű Helen a Los Angeles-i olimpia idején hagyta el a férjét egy másik díjugrató kedvéért. Mondjuk dühítő volt, hogy Rupertet ez látszólag nem izgatta, sőt a vállideg-becsípődése ellenére megszerezte az olimpián az aranyérmet, két évvel később pedig megnyerte a díjugrató-világbajnokságot is, az egyetlen aranyat, amely még hiányzott a gyűjteményéből. Aztán a pályafutása csúcsán abbahagyta a sportot, és minden különösebb erőfeszítés nélkül bekerült a politikába, könnyedén megkapta Chalford és Bisley konzervatív képviselői helyét. És ami még rosszabb, meglepően jó parlamenti képviselőnek bizonyult: talpraesett volt, nem foglalkozott az ellenzékkel és a miniszterelnökkel, felkészülten és keményen harcolt a választókerületéért.

Ámbár másfél évvel ezelőtt majdnem botrányba keveredett, amikor az akkori szeretője, Amanda Hamilton, a külügyminiszter felesége megvonta tőle a támogatását, mert rájött, hogy Rupert a tinédzserkorú lányával is lefeküdt. Addigra azonban a miniszterelnök már rajongott érte, és Rupert semmi rosszat nem tudott elkövetni. Most pedig sportminiszterként, az összes kulimunkát elvégző Gerald Middletonnal, a kitűnő magántitkárral az oldalán szabadon bájologhatott mindenkivel: az egyik helyen pénzt gyűjtött az olimpiai csapat számára, máshol lecsillapított egy bojkottot egy dél-afrikai sportoló ellen. A munkájával járó felelősség a magánéletén viszont semmilyen nyomot nem hagyott. Miután elvált Helentől, nagyjából azt csinált, amit akart – ezért is fickándozhatott ma reggel Beattie Johnsonnal a Post House-ban.

Tony rápillantott Rupertre, aki úgy terpeszkedett el a világosszürke bőrülésen, hogy kinyújtott lábával szinte teljesen elfoglalta a Gerald ülése előtti helyet is. Arca a néhány napos borostája ellenére is szép volt, de Tonyt egy másfajta féltékenység fogta el. Nem tudott visszaemlékezni negyvennégy évének egyetlen percére sem, amikor ne irigyelte volna a Campbell-Blackeket. Különcségük ellenére Gloucestershire-ben mindig felnéztek rájuk. Generációk óta laktak ugyanabban a gyönyörű házban Penscombe-ban, míg Tony Cheltenham külvárosában, egy unalmas ikerház csipkefüggönyei mögött nőtt fel. Szenvedett attól, hogy csak gimnáziumba jár, ahol csúfolják, mert kövér és alacsony, és mert unalmas, színtelen apját (bár a háború alatt végzett munkájáért utólag nemesi rangra emelték) lőszergyárosként túl értékesnek tartották ahhoz, hogy a fronton harcoljon – nem úgy, mint Rupert apját, Eddie-t, aki a királyi lovasság szolgálatában hősiesen helytállt a háborúban. Eddie és a cimborái mindig is lenézték Tony apját. Nem fogadták be még azután sem, hogy megkapta a főnemesi rangot, és Lord Piff-Puffnak csúfolták, pedig hatalmas birtokaikon vadászva az ő termékeivel pusztították az állatokat.

Mivel a Campbell-Blackek közelében nőtt fel, Tony rettenetesen vágyott arra, hogy meghívják Penscombe-ba, és bekerülhessen a bulizós, izgalmas bandába. De ez a megtiszteltetés tíz évvel fiatalabb öccsének, Basilnek jutott, aki – mivel akkorra már az apjuk óriási vagyont halmozott fel – kapott egy lovat, és Harrow-ba, a neves bentlakásos magániskolába járt, nem pedig egyszerű gimnáziumba. Itt pedig Rupert barátja lett.

Nem csoda, hogy Tony ifjúkori sérelmei miatt mindig úgy érezte, bizonyítania kell – nemcsak a munkában, hanem a társasági életben, a szexben, és persze minden játékban. Amikor befejezte az iskolát, otthagyta a családi vállalkozást, és a reklámszakmába vezetett az útja, ahol televíziós adásidők vásárlására specializálódott. Miután mindent megtanult, amit lehetett, váltott, és a televíziózás hirdetői oldalára ment át. Briliáns üzletember volt, aki úgy érezte, a lecsúszás jele, ha a karácsonyi vacsora alatt nem zavarja meg tucatnyi telefonhívás Tokiótól New Yorkig, és a munkahelyeit rendszeresen váltogatva végre megszerezte a legzsírosabb állást: nyolc évvel ezelőtt a Corinium Televízió vezérigazgatója lett.

Tony a húszas éveiben megállt 178 centiméternél, és miután elveszítette gyerekkori dundiságát, középkorúként valamiféle állatias vonzereje lett: sasorrával, súlyos szemhéjú, szénszürke szemével, vastag, formás szájával és göndörödő, rövidre nyírt hajával inkább nézett ki egy szicíliai vagánynak, mint angol főrendnek. Az utóbbit kívánta kidomborítani azzal, hogy a korona rajta volt minden holmiján, a bal keze kisujján pedig vastag arany pecsétgyűrű csillogott hivalkodón, melyen jól látszott a Baddingham-címer összefonódó kosai fölött a Lord Piff-Puff által választott mottó: „Békés az ország, amely gazdagon felfegyverkezik”.

Tony vonzerejét jelentős mértékben növelte izmos, önmérséklettel és könyörtelen testgyakorlással formában tartott zömök teste, valamint mély, búgó hangja, amely a gloucestershire-i akcentus minden nyomát volt hivatott eltüntetni. Ez csak akkor tört elő, amikor rémisztő őrjöngései szinte odalapították a Corinium Televízió munkatársait óriási irodája krémszínű vászontapétával borított falához.

Valójában az is pokolian felbosszantotta, hogy Rupert a sikere, vagyona és mérhetetlen hatalma ellenére sem vette őt komolyan. Mégsem borult volna ki annyira Rupert szurkálódása miatt, ha nem Charles Crawford, a Független Rádió és Televízió Bizottság (ismert rövidítésével IBA) kövérkés, nyugdíjba készülő elnökének előző esti figyelmeztetését visszhangozta volna. Az IBA feladata volt, hogy nyolcévenként odaítélje a franchise-jogokat a tizenöt független televíziótársaságnak, ellenőrizze a műsoraikat, és általában a körmükre koppintson, ha átlépnek egy határt. A Thames Televízió tegnap esti adása után, amelyben Rupert és a belügyminiszter szerepelt, Charles Crawford együtt vacsorázott Tonyval a Garrickben.

– Mint régi barátod – mondta Charles, miközben a saját és a Tony által visszautasított tejszínadagját locsolta mohón az eperre –, nem tudom elképzelni, mi mást tehetnénk, mint hogy elmarasztaló félévi bizonyítványt állítsak ki rólad. Megígérted, hogy a Corinium legalább tíz óra tévéjátékot ad a hálózatnak évente, és minden, amit produkáltál, egy kizárólag az amerikai piacot megcélzó, zsarus-tolvajos, kétrészes vacak. Miért nem tudsz olyan műsorokat készíteni, mint Patrick Dromgoole az ITV-nél?

Tony egy pillanatra összeszorította a fogát. Már nagyon elege volt abból, hogy a tökéletesség mintaképeként Patrick Dromgoole-t és az ITV-t állították elé. Aztán összeszedte magát, és töltött egy pohár méregdrága Barsac desszertbort Charlesnak.

– A dolgok változnak – mutatott rá. – Épp most csábítottam át Simon Harrist a BBC-től műsorigazgatónak. Óriási a tévéjátékokban, és van egy szenzációs ötlete egy tizenhárom részes sorozatra, ami átmenet lesz James Herriot és a Party zóna között.

– Oké, ez kezdetnek jó – morogta Charles –, de a regionális műsoraid is elég szörnyűek. Szeretsz megfeledkezni róla, de a te körzeted Oxfordtól Walesig és Southamptontól Stratfordig terjed. Az egész területtel foglalkoznod kell, ezért adtuk neked a franchise-t. Azt is tudjuk, hogy a Corinium reklámbevételeit, amiket fejlesztésre kellene fordítanod, arra költöd, hogy… – Charles kövér ujjaival sorolta a listát – vegyél egy filmgyártó céget, egy kiadót, egy utazási irodát, egy moziláncot, egy filmarchívumot, egy szafariparkot… és mi ez a legújabb, amit hallok? Egy amerikai terjesztővállalatot? Az isten szerelmére, amerikait?

– Abból nem lett semmi – hazudta Tony. – Csak egy ötlet volt.

– Maradjon is az. Több időt kellene otthon töltened. A munkatársaid közül sokan azt sem tudják, hogy nézel ki. Megérteném, ha Birmingham vagy Manchester közepén kellene élned, de Cotchester az ország legelragadóbban civilizált kisvárosa. Azért kaptad meg a franchise-t, hogy felelősen viselkedj a körzeteddel, és egészen mostanáig hosszú pórázra engedtünk.

Én pedig eszméletlen jó vacsorákat adtam neked – gondolta Tony keserűen, ahogy Charles egy mellettük elhaladó tányéron lévő sajtos pirítós felé szimatolt.

– De amikor majd Lady Gosling elfoglalja a helyemet ősszel – folytatta Charles a rózsaszínű tejszín utolsó cseppjét is felkanalazva –, érezni fogjátok a pöffeszkedő értelmiségiek nyomását az egész iparban. Lady G a minőségi műsorokban hisz, és abban, hogy jóval nagyobb szerepet kell adni a nőknek a vezetésben. Folytasd csak a szokásos vackaid gyártását, és úgy kipenderít, hogy a lábad nem éri a földet.

Miután Tony az egész repülőút alatt ezen a beszélgetésen rágódott és Rupert Campbell-Black pofátlanságán bosszankodott, csak attól derült fel, hogy a Kennedy reptéren rá váró limuzin legalább egy méterrel hosszabb és kétszer olyan elegáns volt, mint Ruperté.