Pataki Eszter és Pataki Krisztina: Cserébe beszélgessünk

© Pataki Eszter és Pataki Krisztina

Szöveggondozás: Tarja Kauppinen

Borítóillusztráció: Forró Kinga

Borítószerkesztés és tördelés: Szabó Borka

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023

epub ISBN: 978-615-6855-22-0

mobi ISBN: 978-615-6855-23-7

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A történet „csetbuborékos” részei szándékosan tartalmaznak elütéseket és helyesírási hibákat, hogy a két főszereplő karakterét hitelessé, a történetet pedig valósághűvé tegyék.

Adrián állkapcsa

Az óriási körtefa árnyékba borította a kert nagy részét. Míg én a lehullott gyümölcsöket gyűjtöttem kosárba, Julcsi álmodozó arccal, a törzsnek dőlve áradozott anyunak.

– Ha látnád, milyen gyönyörű kék szeme van! Nem az a tipikus kék, hanem annál sokkal szebb. Azúrkék? Nem, inkább türkiz. Vagy burgundi?

Anyu vigasztaló tekintete találkozott az enyémmel. Nyilván tudja a titkom, hogy már évek óta szeretem Julcsit, ahogy azt is sejti, hogy a szívem mélyén rosszulesik hallgatnom ezt a rengeteg ajnározást.

– Burgundi? Azért megnézném Adriánt vörös szemmel – javítottam ki halkan a színtévedést, de nem igazán figyeltek rám.

– Szerintem a barna szem ugyanolyan szép, ha nem szebb – sandított anyu rám, a barna szemű fiára, mire dohogva fordultam vissza a munkámhoz.

Ennél feltűnőbb már nem is lehetett volna. Nem mintha Julcsi most bármit kiszúrna. Amióta Adrián megjelent a suliban, be nem áll a szája. Sem a munka, sem a tanulás nem érdekli, csak az újdonsült szerelme.

– Jó, oké, a barna is mutatós, elismerem, de ha látnád, hogy az a sötét, határozott ívű szemöldök milyen káprázatos kontrasztot alkot a halvány szemével, és milyen impozáns keretbe foglalja azt, akkor te sem kételkednél a szépségében.

Káprázatos és impozáns. A kötelezőkön kívül nem olvasott még könyvet, de ha a szerelméről kell személyleírást adni, igazi költővé avanzsál.

– Na, és az állkapcsa! Az az igazi markáns típus – olyan választékosan beszélt, mintha valami terméket akart volna eladni.

– Oké, oké, értettem! – próbálta anyu lezárni a témát. – Ne is meséld tovább, még a végén kedvem támad lecsapni a kezedről.

– Szóval az állkapcsa…

– Mondom, hogy fogd be! – csattant fel hirtelen anyu szikrázó szemmel, mire mindketten csodálkozva meredtünk rá. Kösz, anyu, hogy próbálod óvni az érzéseimet, de azért nem kell átmenni bunkóba…

Julcsi teljesen megilletődött.

– Na, de Csilla! Azért még nem kell leharapni a fejem! Tegnap még te kérted, hogy meséljek róla minél többet. Úgy be voltál zsongva, mintha BTS koncertre készülnél. Azt mondtad, ha van valami új infóm róla, rögvest meséljem el. Halasztást nem tűrve. Igen, pontosan így fogalmaztál.

Anyu a tarkóját vakarva kínosan felnevetett.

– Az tegnap volt – legyintett kényszeredetten. – Végül is, harmincöt éves vagyok, idősebb pasikra bukom, mint a kis osztálytársad.

– Na, persze, hirtelen harmincöt lettél – duzzogott a lány, majd szó nélkül folytatta a munkát, én pedig rajta felejtettem a tekintetem. Derékig érő, sötétbarna haján táncot járt a lombokon átszűrődő szeptemberi napfény, anyu felé vetett durcás pillantása pedig csak fokozta báját. Ártatlan arcával, pisze orrával és nagy őzikeszemeivel Julcsi mindig is a festővászonra illő, eszményi szépséget testesítette meg számomra, látványa újra és újra ámulatba ejtett. Mégsem a kinézete tette rám a legnagyobb hatást, sokkal inkább a lelkéből sugárzó színtiszta jóság. Soha életemben nem találkoztam nála odaadóbb, kedvesebb teremtéssel, úgyhogy szinte fájt, ha szomorúnak kellett látnom őt. Sokatmondó pillantással odabiccentettem hát anyunak.

– Oké, mondd csak tovább! Ne haragudj, hogy olyan nyers voltam – törte meg a feszült csendet anyu megadóan, mire Julcsi azonnal felegyenesedett.

– Hol is tartottam? – kérdezte, azonnal kiengesztelődve.

– Az állkapcsánál. Hogy markáns – mormogta anyu kelletlenül, és bocsánatkérően nézett rám, én pedig tehetetlenül vállat vontam.

Tök mindegy. Megszoktam már, hogy előttem tárgyalják ki a szerelmi ügyeiket. Anyu még tizenévesen szült engem, aminek az lett a következménye, hogy tökéletesen kijön a fiatalokkal, így a velem egyidős, tizennyolc éves Julcsival is, aki gyerekkorom óta a szomszédom és a legjobb barátom. Neki sosem volt jó a kapcsolata a szüleivel, így kicsit olyanok ők egymásnak, mint anya és lánya, mi pedig együtt, mint egy család.

#

– Magas vagy és jóképű! Csinos és okos. Okos? Hah, de még mennyire! Egy igazi zseni! Ki nyerte tavaly a megyei matekversenyt? Csak nem te? Kinek színjeles a bizonyítványa már első osztályos kora óta? Csak nem neked? Ki ért el harmadik helyezést az ifjú kémikusok országos versenyén? Várj csak, gondolkodnom kell. Már meg is van. Hát, persze, hogy te! Te, te bizony! – sorolta anyu hisztérikusan a konyhaasztalnál ülve, miután Julcsi hazasétált a szomszédba. – Mi kell még ennek a lököttnek ahhoz, hogy végre észrevegyen téged? Kiszúrja a szemét, mennyire tökéletes vagy! Mit vár el egy mezei lány, ami még ennél is több? Kedves vagy, aranyos, csodálatos családapa lennél. – Azt hiszem, kicsit elkalandozott a jövőbe. – Persze nyilván az ilyen szexi, fotómodell Adriánocskákra buknak a csajok, hát, hogyne, a leírása alapján szinte még nekem is bejön. De ez mind csak külsőség! Az számít, ami belül van, itt – mutatott határozottan a szívére. – De ha neki más kell, hát csak fusson az után a bunkó után. Én aztán nem szólok bele! De nem ám. Majd megbánja, meg bizony! Úgy jár, mint én, aztán majd nézegethet. – Olyan hevesen szónokolt, hogy a még a hétéves öcsém, Zoán kezében is megállt a kanál, és tágra nyílt szemmel figyelte őt.

– Anyu, nyugodj meg! – próbáltam csitítani, gyengéden megérintve a kezét, nehogy újból hadonászni kezdjen.

– De ha egyszer tök logikátlan az egész? – értetlenkedett, majd felállt az asztaltól, és kitekintett az ablakon át a sötét utcára, mintha ott választ kaphatna a kérdéseire.

– Ez van – feleltem teljes nyugalommal. – A szerelem az nem matematika. Az bizony kémia.

– Tök mindegy, ő egyikhez sem ért! – háborodott fel anyu, visszafordulva felém. – Nem akarok gonosz lenni, de szerintem azt sem tudja, mi az oxigén rendszáma, és hogy gáz- vagy légnemű-e!

– Egyébként a rendszámát szerintem te sem tudod…

– O.

– Az a vegyjele.

– 12.

– Jó tipp, de 8.

– Majdnem, de most nem ez a lényeg!

– Nem hát, hanem az, hogy a szerelmi életem a magánügyem. Kedves vagy, hogy próbálod lebeszélni őt Adriánról a kedvemért, mert azt hiszed, hogy én szerelmes vagyok belé, de a továbbiakban nem tartok igényt rá, hogy engem az egekbe magasztalj csak azért, mert a fiad vagyok, őt meg azért szidd, amiről nem tehet. Hadd legyen csak szerelmes, nincs az égvilágon semmi probléma vele, amíg nem hanyagolja el miatta a kötelességeit.

– Igazad van, fiam. Úgyis jön majd egy tökéletesebb, például te, aztán már el is felejti Adriánt.

– Hát, azt kötve hiszem… – bámultam magam elé, miközben a lelki szemeim előtt felderengett Adrián ábrázata. Ő olyan figura, akit nem lehet egykönnyen elfelejteni. Már a megjelenése nagy port kavart az iskolában, ugyanis a szigetünkön a turistaszezonon kívül ritkán történik bármi érdekes. A várost többnyire elhagyni szokták a helyiek, nemigen költözik ide senki. Több osztálytársunktól köszöntünk már el az évek során, mert a szüleik munkát kaptak valamelyik nagyobb, part menti városban. Épp ezért tűnt különösnek Adrián érkezése. A legnagyobb szenzáció mégsem ez volt, hanem a kinézete. Karakteres, mégis ártatlan arcával úgy fest, mint valami fotómodell, a lányok mind odáig vannak érte. Ő pedig hiába igyekszik láthatatlanná válni, csak annál inkább felhívja magára a figyelmet, pedig nem valami bőbeszédű. Miután az osztályfőnök első nap bemutatta, úgy tűnt, többé tudomást sem vesz rólunk. Nem nevezném bunkónak, hiszen ha szólnak hozzá, röviden ugyan, de mindig válaszol, vissza viszont sosem kérdez, és ha teheti, az egyedüllétet választja. Esküszöm, nem szeretnék elhamarkodottan ítélni, de azzal a sráccal valami nem stimmel. Azt mondják, a szem a lélek tükre, az ő tekintete pedig olyan élettelen, hogy azt nem lehet nem észrevenni. Ám a lányoknak mégis sikerül, ezért is féltem annyira Julcsit.

– Megyünk péesezni? – ragadta meg hirtelen a karomat Zoán, kizökkentve az Adriánnal kapcsolatos, nyomasztó gondolataimból.

– Szívem, a bátyád fáradt, mert a délután folyamán felszedett vagy két mázsa körtét – fordult felé anyu, de Zoánt nem hatották meg a szavai.

– Azt mondtad, játszunk! – förmedt rám megrovóan.

– Tényleg megígértem, szóval menjünk – vontam vállat beletörődve, azzal fáradtan felálltam a székről.

Semtől semben

Az arcomba húztam a kapucnit, miközben a nemrég felfedezett, félreeső slozi felé siettem, ami a lepusztultsága alapján valaha igazi bűnbarlangként működhetett. Reggel nem jutott időm rendbe szedni a külsőmet, ezért próbáltam még becsöngetés előtt embert faragni magamból, ám közben a csontomig hatolt a kétségbeesés. Új város, új emberek, anyag meg sehol. Amíg nem tudom, honnan szerezhetek, létezni sem bírok. Hiába a nagy takarékoskodás, a felhalmozott készleteimet mind felszívtam, rommá ürültem.

Először is pénz kéne, a többi már sima liba. Csak azt tudnám, honnét kaparjak elő annyit. Anyám bizony még nem mostanában küldi a következő levelet a havi betevőmmel.

A nagybátyámtól kérjek? – tettem fel magamban a kérdést, miközben befordultam az üres, félhomályos folyosóra. Megkérhetném őt is, hogy dobjon meg egy kis támogatással, de akkor magyarázkodni kényszerülnék. Azt ígértem neki, hogy leállok, és ha telefonon beszélnénk, tuti nem tudnám átverni, mert a hangszínem elárulna. Mindig tudja, mikor hazudok.

A folyosó sarkánál hirtelen megtorpantam, mert nem sokkal arrébb megpillantottam a menthetetlenül stréber osztálytársamat, Oszkárt. Egy pillanatig haboztam, majd akaratlan vigyor tolult a képemre. Néha semmit sem kell tenned, és a problémáid varázsütésre megoldódnak...

A feladat komolyságára való tekintettel gyorsan megzaboláztam a vonásaimat, majd csendben Oszkár nyomába eredtem. Miután belépett a mosdóba, megálltam az ajtó mellett a falhoz lapulva, és onnét leskelődtem befelé. Háttal állt nekem, és telefonált. A beszélgetés hamarosan veszekedésbe torkollott.

– És hova szórtad el a múlt havi pénzt?! – tudakolta dühösen a drága osztálytársam.

Élvezettel hallgattam a műsort, mert mások drámái mindig felvillanyoznak. Olyan kis aranyosak. Bárcsak nekem is ilyen hétköznapi problémáim lennének!

– Azt mondtad, félreteszed azt a pénzt! Hová tűnt?! Új kabát? Nem kellett még neki új kabát, te is tudod! Kit érdekel, mit hordanak az osztálytársai, kabátot fogunk vacsorázni a hónap végén?!

Hoppá-hoppá, fincsi kis pénzügyek. Vajon kivel beszélhet?

– És ha bemennél túlórázni a hétvégén? Nem lehet? Figyelj, anyu, én kedden meg szerdán dolgozom, de… jól van, oké. – Fájdalmas sóhajtás. – Talán belefér. Igen, a péntek is. Mennyi kéne?

Mosolyom azonnal az arcomra fagyott, amikor tudatosult bennem, hogy én is épp lejmolni akarok, akárcsak a muterja. A rohadt életbe, nekem kell az a pénz! Ők meg egyenek csak kabátot vacsorára!

A beszélgetés végeztével Oszkár zsebre vágta a telót, és idegesen beletúrt a hajába. Ekkor léptem oda mellé, kibontakozva a félhomályból.

– Halihó – köszöntöttem, azzal lehúztam a kapucnit a fejemről.

#

Adrián úgy termett mellettem, mint valami kísértet. Egy pillanatig köpni-nyelni nem tudtam, és a szívem majd kiugrott a helyéről. A tavalyi füvezős botrányok óta, amikor a tanárok rendszeresen razziáztak itt, még soha senkivel nem találkoztam össze ebben a mosdóban, ám ha egy tippem lehetett volna, ki lesz az első, akibe belebotlok itt, egész biztosan rá esett volna a választásom.

Kirázott a hideg attól, ahogy némán, eszelős mosollyal bámult, hátát a vécéajtónak döntve. Félhosszú, barna haja kócosan lógott betegesen sápadt képébe, szeme vörös volt és duzzadt, mint aki hetek óta nem aludt. Ez most komoly? Ilyen lenne hát a nagyszerű Adriánnak, a lányok kedvencének a valódi arca? Hiszen ő egy emberi roncs, akinek a fotójával drogellenes kampányokat lehetne hirdetni, mert hogy drogozik, az egészen biztos! Hirtelen minden baljós előérzetem értelmet nyert vele kapcsolatban, és ösztönösen keresztbe fontam a karom.

– Mit akarsz? – kérdeztem nem túl barátságosan, de mentségemre szóljon, hogy az ő fellépése sem volt valami bizalomgerjesztő.

– Zsé kéne – tért azonnal a lényegre, mire teljesen megrökönyödtem. Zsé kéne? Ez mégis mi? Hogy képzeli, hogy idejön, és egyszerűen csak pénzt kér?! Vajon direkt én voltam a célpontja? Követhetett?

Képtelen voltam bármit is felelni, csak tátogtam.

– Nyugi van, Oszi, nem a rémálmod vagyok, hisz ismersz.

Gúnyosan bizalmaskodó hangjára gyorsan összeszedtem magam.

– Mire kell? – kérdeztem, mintha nem tudtam volna a választ.

– Ó, vajon mire? – affektált. Nyilván tudta, hogy tudom a választ. Elfutott a düh arra a gondolatra, hogy még csak nem is próbálja tagadni, hogy kábítószerre kell neki a pénz. Legalább kitalálhatott volna valamit, még ha tudta is, hogy úgysem hiszem el.

– Én nem támogatom ezt – tiltakoztam határozottan.

– Akkor meghalok – hangjában ezúttal semmiféle játékosság nem csengett, csakis színtiszta fájdalom. Úgy tűnt, mint akinek én vagyok az utolsó mentsvára. Ezerrel pörögtek a fogaskerekek a fejemben, de csak nem jöttem rá, mit kéne tennem.

– Ha nem, hát nem! – sóhajtott, miután nem feleltem. – Akkor Julcsinál fogok próbálkozni.

A lány nevének hallatán ökölbe szorult a kezem, az állkapcsom pedig megfeszült. Mégis mit képzel magáról? Hogy mer Julcsival zsarolni?! Egyáltalán honnan tudja, hogy ennyire fontos nekem a lány? Vajon mióta figyelhet már?!

– Hozzá ne merj szólni! – jöttem ki a béketűrésből.

– Mert te azt megtilthatod nekem…

Egy darabig csöndben farkasszemeztünk, majd erőt vettem magamon, és más irányba tereltem a beszélgetést.

– Miért hozzám jöttél? – kérdeztem, nyugalmat erőltetve magamra.

– Mert kell a pénz – jelentette ki kurtán. Értem, szóval olyannak tart engem, mint aki ad.

– Én… – akadt el a szavam tanácstalanul. Még mindig fogalmam sem volt, mit tegyek.

– Nem érted, hogy kell?! – kiáltotta türelmetlenül, minden átmenet nélkül, ijesztően közel lépve hozzám.

Önkéntelenül a fal felé hátráltam.

– Nem látszik eléggé a képemen?! – förmedt rám, elveszítve az önuralmát. – Itt könyörgök neked, mint valami nyomorult csöves, és te csak makogni tudsz?! Én, én, én! Ez az egyetlen szavad? Nem kell sok, csak egy tízes vagy egy húszas. Visszakapod az egészet kamatostul, ne aggódj, csak adj valamennyit, jó?

Rémület fogott el, ám ahogy a kétségbeesett szemébe néztem, a félelmem pillanatok alatt szánalommá változott, ami arra sarkallt, hogy ne hagyjam magára.

Gyors fejszámolásba kezdtem az anyagiakat illetően, mire nyomban le is torkoltam magam. Mégis mit csinálok? Hiszen nem adhatok neki pénzt! Erre nem! Meg amúgy sem, mert mi is szűkölködünk! Most vett anyu teljesen indokolatlanul egy új kabátot Zoánnak, mikor már múlt héten is panaszkodott, hogy milyen üres a pénztárcája. Ennyi idősen már igazán lehetne annyi felelősségérzete, hogy ne a fiától várja el az anyagi támogatást. Mivel voltam nulladikos is, még van egy évem itthon, de mi lesz vele majd, amikor egyetemre megyek? Ki fogja akkor elmagyarázni neki, hogy fontosabb, hogy étel kerüljön az asztalra, mint hogy kéthetente fodrászhoz járjon? Minden egyes forintra szüksége lenne a családomnak, erre most itt van Adrián. Látszik rajta, mennyire elkeseredett, különben nem terítette volna így ki a lapjait. De ha neki adom a spórolt pénzemet, megint csak nélkülöznünk kell a hónap végéig, még ha dolgozom is. Ki kell találnom valamit.

– Gyere el este kilencre az Őz utca hétbe – szólaltam meg végül lassan, megfontoltan. – Várj, mégse oda! – Még a végén összefut Julcsival. – Inkább a szemben lévő parkban találkozzunk, a szobornál. Odatalálsz?

– Megígéred? – kérdezett vissza válasz nélkül, gyanakodva, mint aki nem hiszi el, amit hall.

– Én mindig megtartom a szavamat – sóhajtottam, majd kihasználva a habozását, kisiettem az ajtón.

Estig még eldöntöm, mi legyen.

#

Miután Oszkár lelépett, előkotortam a zsebemből a kencét, és elégedetten álltam neki a maszkírozásnak. Voltak pillanatok, amikor azt hittem, hogy nem jön össze a lóvé, akkor egy kicsit el is veszítettem a fejem, de szerencsére nem csalódtam a kis barátomban, és sikerült megtörnöm az ellenállását. Az ígéretétől egyből jobb kedvre derültem, és immár elég erőt éreztem magamban ahhoz, hogy elkezdjem a napot. Utolsó simításként előkaptam a szemcseppet, hátrahajtottam a fejem, és cseppentettem mindkét szemembe. Néhány másodpercig vaksin pislogtam, majd ahogy kitisztult a látásom, magamra kacsintottam a tükörben. Végül besöpörtem mindent a táskámba, és elindultam órára.

#

Amikor pár perccel utánam Adrián belépett a terembe, pontosan olyan volt, mint máskor. Jólfésült, ápoltnak tűnő, rendezett hajú, komor porcelánarcán az égvilágon semmi nyoma szenvedésnek. Teljesen elképedtem. Ezt meg hogy csinálta? Tisztára, mintha kicserélték volna!

Ahogy elhaladt mellettem, egy pillanatra összeakadt a tekintetünk. Úgy csinált, mintha sosem beszéltünk volna, de a nézése akkor is elárulta őt.

Cserébe besélgessünk

– Hová mész ilyen későn? – kérdezte anyu, aki épp a körmét festegette a konyhában, amikor leakasztottam a bejárati ajtó melletti fogasról a dzsekimet. Ahogy békésen foglalatoskodott a meleg lámpafényben, egy pillanatra elbizonytalanodtam. Hosszú napom volt, mert este hatig matekot korrepetáltam a könyvtárban, aztán meg még Julcsinak is segítettem házit írni. Miért ne ülhetnék le egy tea mellé, és felejthetném el ezt az egész Adrián-ügyet? Francnak kell nekem kijárkálnom a hidegbe.

– Csak átviszek Julcsinak valamit, mindjárt jövök – feleltem, nagyot nyelve az idegességtől. Nehezen viseltem, hogy hazudnom kell anyunak, főleg hogy egy idegen miatt, de úgy döntöttem, amíg meg nem bizonyosodom Adrián megbízhatósága felől, inkább kihagyom őt a dologból. A saját bőrömet vittem vásárra, és nem akartam, hogy anyu féltő szavai eltántorítsanak.

Ahogy kiléptem a házból, megcsapott a hűvös szeptemberi levegő. Derült, csillagos égbolt terpeszkedett felettem, kipufogógáz és kéményfüst illata terjengett. Egy srác kutyát sétáltatott a túloldalon, a kövér beagle körmei kopogtak a járdán, megtörve a csendet. Vágyakozva figyeltem felhőtlenségüket.

A gyéren megvilágított parkban, a platánokkal szegélyezett sétány elején vártam Adriánra. Én voltam az, aki szívességet tesz, mégis ő késett. Nem volt fogvacogtató a hideg, de abban vékony dzsekiben, amiben elugrottam otthonról, kezdtem igencsak fázni.

Csak korholni tudtam magam. Én hülye, mit csinálok ilyen későn itt a sötétben, ezen a kihalt helyen? Kétségek kavarogtak újfent a fejemben. Vajon helyesen cselekszem? A megtakarításomból készültem adni Adriánnak, abból, amiből meg akartam venni karácsonyra Zoánnak a játékkonzolt, anyunak meg azt a kávéfőzőt, amit már egy éve kinézett magának. Nem lehetek naiv, talán sosem kapom vissza a pénzt. Viszont én azt vallom, hogy legalább egyszer mindenkinek meg kell adni a bizalmat.

Különben is, Adrián az osztálytársam, nem tud előlem elfutni. Na, meg ha én nem adok neki, ki tudja, honnan szerzi meg a drogra valót. Nem egy bűntanya a városunk, de arra azért bőven kínál alkalmat, hogy egy magafajta kétségbeesett fiatal bajba keveredjen.

Egy helyben toporogtam, hogy kicsit felmelegedjek, és bizonytalanul kémleltem a sötétséget. Amikor már éppen hazaindultam volna, elunva a várakozást, Adrián váratlanul kilépett az egyik platánfa árnyékából, és szó nélkül megállt előttem. Mivel nem fáradt a köszönéssel, én sem tettem, csak elővettem a kabátom zsebéből a pénzt, és átnyújtottam neki.

– Kösz – vette át anélkül, hogy megszámolta volna, majd lazán a nadrágja zsebébe csúsztatta. – Jövök neked eggyel – vigyorgott rám füstölgő cigivel a szájában, és fehér fogsora megvillant a félhomályban. Már indult is volna se szó, se beszéd, ha hagyom.

– Cserébe… – szóltam utána, mire megtorpant.

– Visszakapod kamatostul, ne aggódj! – felelte vissza sem nézve.

– Cserébe beszélgessünk – szavaim tisztán és élesen csengtek. Rengeteget gondolkodtam a nap folyamán azon, hogy hogyan tudnék lelkiismeret-furdalás nélkül drogravalót adni neki, és arra jutottam, hogy segítenem kell rajta. Ha már úgy összehozott minket a sors, legalább tegyem meg a tőlem telhetőt, hátha sikerül hatnom rá. Nem tudom, ki ő, és honnan jött, de az nem állapot, hogy tizenévesen a függőség tartsa markában. Mi lesz így vele később?

– Beszélgessünk? – röhögött fel cinikusan, felverve a környék csendjét. – Kösz, de nem – vakkantotta, és mire észbe kaptam, már el is nyelte a fák közötti homály. Egy darabig még tűnődve bámultam a hűlt helyét, majd hazaindultam. Az elutasítása mit sem változtatott az elhatározásomon.

#

„Cserébe beszélgessünk?” Na, még mit nem! Majd pont vele fogok beszélgetni. Mégis mit tudna mondani, ami egy kicsit is érdekel? Míg visszafelé gyalogoltam a belvárosba, baromi jól elszórakoztam ezen a faszságon. Azért egy hangyányit fel is háborított. Mégis mit képzel ez?!

Az utam egész kellemesen telt így, drogravalóval a zsebemben. Amiatt egy csöppet sem aggódtam, hogy hogyan fogok dílert találni ebben az új városban. Mondhatni, elég kifinomult érzékkel rendelkezem már, simán kiszúrom, kik azok az arcok, akik cuccoznak, tőlük pedig már csak egy lépés az anyag. Na, meg aztán addig sem tétlenkedtem, amíg nem szenvedtem hiányt; esténként feltérképeztem a várost, hogy merre érdemes keresgélni. Találtam is pár jobbfajta kocsmát és szórakozóhelyet, valamelyikben minden bizonnyal sikerrel járok majd. Ha meg nem, akkor marad az utca és a parkok.

Volt vagy fél óra séta, míg visszaértem a központba, és megérkeztem az első állomásomra, egy középszerű diszkóba, ahonnét valami szutyok trance zene szűrődött ki. A hűvös időjárás ellenére viszonylag sok fiatal beszélgetett az épület előtt, többen cigiztek vagy söröztek. Leginkább átlagos arcok voltak. Részeg, kacéran vihogó lányok, akiken meglátszott, hogy minimum egy órát vakolták magukat otthon a tükör előtt, hogy úgy nézzenek ki, ahogy, meg edzőterembe járó, márkás ruhájú bakok, azok a fajták, akik a menő órájukkal meg az autójukkal akarják ágyba vinni a lányokat. Várakoztam egy darabig, de mivel nem szúrtam ki senkit, aki jó lehetett volna nekem, abba a zenének nem nevezhető zajba meg rohadtul nem volt kedvem bemenni, így hát továbbálltam.

Nem telt sok időbe, míg egyszer csak megcsapta az orromat a fű csodás illata, egyből el is öntötte a szívemet a melegség. Egy félrészeg suttyóbandától jött, épp fordultak be a következő szórakozóhelyre. Követtem őket, mint valami árnyék, és egy megfelelő pillanatban barátságosan megszólítottam őket.

– Bocs, srácok, megkérdezhetem, hogy ez honnan van? – mutattam a füstölgő cigire.

Készségesen válaszoltak, még el is csevegtünk egy kicsit. Micsoda mák, hogy rögtön útba tudtak igazítani a csávóhoz, akitől szerezték. Azért magammal vittem az egyik csajt, kontakt gyanánt. Elég volt rávillantanom egy mosolyt ahhoz, hogy kezesbárányként kövessen.

– Ha szerencséd van, még ott találjuk – biztatott a lány.

Futólépésben indultunk a közeli park felé, ahol egyből ki is szúrtuk az emberünket. Mivel nem tűnt valami bizalomgerjesztő figurának a betörőképével meg a züllött cuccaival, kissé paráztam, hogy az átbaszós fajta lesz, és egy tasak bazsalikomot vagy valami ócska szart ad majd el nekem aranyáron, de nem volt más választásom, mint élni a lehetőséggel.

Nyomban fel is figyelt a lépéseink zajára, ahogy a kavicsos úton felé tartottunk.

– Az unokatesóm. Szeretnék neki egy jó estét – biccentett felém a csajszika, mire a figura bizalmatlanul végigmért. Küldtem felé egy bátortalan vigyort.

– Mi kéne? – jelent meg végül egy megenyhült mosoly az arcán, meg, asszem, az enyémen is. Ha beválik a pasas, akkor nem kell többet nélkülöznöm – gondoltam szaporán dobogó szívvel. Nyomban meg is kérdeztem, mi a választék, ugyanis stimulánsokra és nyugtatókra egyaránt szükségem volt, mert teljesen meg vagyok borulva idegileg. Minőségibb anyagra nyilván nem számítottam – fene a formámat, hogy a fényűzéshez vagyok szokva –, de amíg nem lesznek meg a kellő összeköttetéseim, tűzoltásként megteszik az olcsóbb szerek is.

Miután rendeztük a dolgot, a csaj felé fordultam.

– Kösz, drága, jövök neked eggyel.

– Nincs kedved velünk tartani? – bökött fejével a diszkó felé, mire megadóan vállat vontam. Miért is ne? Betépve még a fos zene is kellemes duruzsolásnak tűnik.

A mennyorság köös a céljainkban

Éppen indultunk volna a templomba Zoánnal, amikor észrevettem, hogy anyu a konyhaasztal fölé görnyed, és gondterhelten tanulmányoz egy gyűrött papírlapot. Mögé léptem, hogy meglessem, mi köti le ennyire a figyelmét.

– De anyu! Szólnod kéne, hogy ez a beosztás nem jó neked. Biztos vagyok benne, hogy át fogják írni! – fakadtam ki bosszúsan, miután végigfutottam az októberi munkarendjét. Már értettem, mire fel ez a fancsali arc.

– Ki fogom bírni, fiam, ne aggódj. – Annyira félvállról vette a dolgot, hogy fel kellett emelnem a hangom.

– Zsinórban hat nap mész reggel hatra, amiből az utolsó, teszem hozzá, vasárnap, és tizenkét óra! Aztán egy nap pihenő után kedden már megint mész, tizenhárom órázni, és folytatódik tovább a délelőttös műszak. És ha adódik valami elintéznivalód nap közben, akkor mi lesz? Szerinted ezek normálisak? Kihasználnak téged! Ez a beosztás nem embernek való! – dühöngtem.

– De nézd meg, utána lesz két szabadnapom egymás után, csütörtökön és pénteken – mutogatott műkörmös ujjával a papírra. – Arról meg nem tehetek, hogy a Jolika elutazik a nénikéjéhez, és megint nekem kell délelőttöznöm.

– Mikor volt utoljára szabad hétvégéd, hm? Vagy ne is menjünk ilyen messzire. Mikor volt szabadnapod vasárnap? A törvény előírja, hogy havonta legalább egy pihenőnapot vasárnapra kell osztani. A Jolikának is ilyen a beosztása? Gondolom, nem…

– Miért lovagolsz ennyit ezen? Azért vagy úgy kiakadva, mert egész héten neked kell elkísérned Zoánt az iskolába? Nézd a jó oldalát, miután hazaérsz, már nincs semmi dolgod, és nyugodtan csinálhatod, amit akarsz.

– Most komolyan beszélsz? Mikor jelentettek nekem ezek problémát? Tök evidens, hogy elviszem Zoánt az iskolába, másként hogyan oldanánk meg? Én csak azt szeretném, ha nem hagynád, hogy kihasználjanak – sóhajtottam reménytelenül.

– Fiam – nézett anyu a szemembe, arcomat gyengéden a két keze közé fogva. – Ne velem foglalkozz, hanem magaddal, én elboldogulok. Te még fiatal vagy, éld az életedet.

– Hűha, mert te már nagyon öreg vagy! Úgy beszélsz, mint valami nyugdíjas, holott még a harminchatot sem töltötted be.

– Lélekben, hidd el, már nyugdíjasnak érzem magam – jelentette ki nagy komolyan. Hát, a Hello Kitty-s körmeit elnézve nekem nem ez jött át. – A lényeg, hogy ne velem törődj, fiam, csak tanulj szorgalmasan, hogy többre vidd nálam.

– Ezt is fogom tenni, miután hazaértem, de most sietnünk kell – kaptam észbe, miután az órára néztem. – Zoán, gyere gyorsan, el fogunk késni!

– De nem találom a cipőmet! – kiáltott ki a szobájából nyöszörögve az öcsém. Fejcsóválva elindultam a hang irányába.

– Oszkár! – állított meg anyu, mire kérdően ránéztem. – Csinos vagy – mosolygott rám hálásan.

– Kösz – feleltem kissé zavartan, majd folytattam az utamat.

Miután kiléptünk az utcára a kellemesen langyos, napos időbe, azon kaptam magam, hogy még mindig amiatt dühöngök, hogy anyu nem mer szólni a beosztása miatt. Meddig hagyja még, hogy kihasználják? Aztán az járt a fejemben, hogy mennyire másképp működik nálunk minden, mint más családoknál. Amikor a szüleim elváltak, és anyu magára maradt a lakáshitellel meg az egyéves öcsémmel, valahogy természetesnek tűnt, hogy levegyek a válláról néhány feladatot. Mivel Zoánnal több mint tíz év korkülönbség van köztünk – úgy vélem, hogy az öcsém egy utolsó, kétségbeesett próbálkozás lehetett apuval a kapcsolatuk megmentésére –, nyilván nem okoz gondot, hogy vigyázzak rá, de a sok otthoni feladat, ami rám hárul, néha nagyon fárasztó tud lenni. Mégsem hibáztathatom anyut ezekért, hiszen szeret engem, és a maga esetlen módján nagyon igyekszik, hogy jó szülő legyen.

Mivel túlságosan a gondolataimba merültem, figyelmeztetnem kellett magamat arra, hogy templomba készülök. Hiába jó két kilométer az út odáig, mindig gyalogolok, hogy meglegyen a napi egészségügyi séta, és hogy lélekben felkészüljek a misére. Még anyuék írattak be hittanra elsőben, ennek keretében muszáj volt részt vennünk a vasárnapi miséken, de mire tizenkét éves lettem, már nem kényszerből jártam. Abban az időben váltak a szüleim, és az ezzel járó zűrzavarban a lelkemnek szüksége volt arra a mindent átható isteni szeretetre, ami a miséken átjárta a bensőmet. Noha a családom szétszakadását nem tudtam megakadályozni, mégis úgy éreztem, hogy az imáim meghallgatásra találtak, és elhozták a várva várt vigaszt. Már tudtam, hogy nem vagyok egyedül, és lassan sikerült kilábalnom a megterhelő élethelyzet okozta krízisből, ez pedig olyan erős hitet adott, hogy azóta is rendületlenül járok a templomba, és igyekszem kivenni a részemet a közösségi feladatokból is. Ha tehetem, ünnepekkor felolvasást vállalok vagy gitározom, hiszen olyankor úgyis kevés a tanulnivaló. Szeretném erőmhöz mérten visszaadni mindazt a jót, amit Istentől kapok. A hitem nélkül már el sem tudnám képzelni az életemet, hiszen ez egy olyan biztos alapot ad nekem, ami megtart még az élet viharai közepette is, a közösség pedig egy olyan befogadó közeg, amelyhez bármikor bátran fordulhatok. Igyekszem az öcsémet is ebbe az irányba terelni, bár nyilván nem erőltetek rá semmit, mindössze annyit szeretnék, hogy legyen egy valós benyomása, legyen istenélménye, és tudja, hogy bármit tesz, bármi történjék is, nincs egyedül.

– Hé, odanézz! – szorította meg a kezemet Zoán, mire azonnal magamhoz tértem, és tekintetem érdeklődve követte a mutatóujját. – Az a fiú pont úgy néz ki, mint Julcsi szerelme, akiről mesélni szokott.

#

Mohón nyitottam ki a konyhaszekrényt, és előkaptam belőle a levelet. Valójában már tegnapelőtt megérkezett, de mivel már a puszta látványától kivert a víz, inkább felbontás nélkül elraktam szem elől. Ám most, hogy elfogyott a lóvém, és nem tudtam miből drogot venni, a kis küldemény vadul követelte a figyelmemet. A levelet szokás szerint olvasás nélkül összegyűrtem és kidobtam, a pénzt pedig zsebre vágtam, majd magamra kaptam egy pulcsit, és elindultam a városba.

A lépcsőn a földszint felé vágtatva csakis egy dologra tudtam gondolni: hogy mielőbb megszabaduljak anyám mocskos életének bizonyítékától.

Sietős léptekkel tartottam a megdumált helyre, hogy átvegyem a sráctól a cuccost. A járókelők jelentéktelen látomásokként suhantak el mellettem, már csak az anyag járt a fejemben. És ekkor egyszer csak nem észreveszem, hogy az út túloldalán Oszkár meg az öccse jön velem szembe? Legszívesebben behúzódtam volna egy kapualjba, vagy beleolvadtam volna a falba, ám mindhiába, a találkozás elkerülhetetlen volt. Mivel Oszkár eléggé a gondolataiba merült, már-már azt hittem, hogy megúszom a dolgot, de aztán az öcskös, mintha ismerne, valamiért rám mutatott, így találkozott a tekintetünk. Bár fogalma sem lehetett róla, hogy hová megyek épp, a szorongás mégis a hatalmába kerített. Úgy éreztem, mintha belelátna a fejembe, mire elöntött a szégyen.

Hála a jó égnek, Oszkár nem állt le velem bájcsevegni, csak némán felém intett, mire diszkréten visszabiccentettem. Mintha egy évezredig tartott volna, míg elhúztunk egymás mellett. Igazán romlottnak éreztem magam. Vasárnap lévén ő nyilván a templomba ment, én meg drogért viharzottam. Végül is – nyugtattam magam –, a mennyország közös a céljainkban, csak én vele ellentétben nem a halálom után jutok el oda, hanem hamarosan, és még imádkoznom sem kell érte. Gyorsítottam a lépteimen.

#

– A lábad elé figyelj, ne hátrafelé bámészkodj! – szóltam rá Zoánra, miután megbotlott egy göröngyben, ahogy Adrián után bámult. – Egyébként sem illik ennyire megnézni valakit.

– Jó, de most úgysem látja.

– Ahogy te sem az utat magad előtt!

– Ő melyik templomba megy?

– Nem hiszem, hogy templomba menne – feleltem tűnődve. Azért meghatott Zoán gondolatmenete, miszerint más programja nem is lehet az embernek vasárnap reggel.

– De akkor mi miért megyünk? – kérdezte kis szünet után.

– Attól még, hogy Adrián nem jár templomba, nekünk nem kell követnünk a példáját. Majd ha nagyobb leszel, eldöntheted, hogy jössz-e velem, vagy sem, de amíg anyu vasárnap délelőttönként dolgozik, és nincs, aki vigyázzon rád, kénytelen vagy velem tartani.

– Anyu ma nem is dolgozik.

– Ez igaz, de hagyjuk egy kicsit pihenni, rendben? – mosolyogtam rá cinkosan, miközben nem ment ki a fejemből a kérdés, hogy vajon hová mehet ilyenkor Adrián. Hiába adtam neki pénzt, az iskolában továbbra sem akart észrevenni. Nem úgy tűnt, mintha szándékosan kerülne, inkább az osztállyal egyetemben én is teljesen hidegen hagytam őt, ami rosszulesett az után, hogy mekkora szívességet tettem neki. Ilyenkor emlékeztetnem kellett magamat arra, hogy a segítséget nem viszonzásért cserébe adjuk, mert onnantól fogva elveszíti önzetlen jellegét. Bíztam benne, hogy ígérete szerint visszaadja majd, amit elkért.

#

Miután hazaértem, benyomtam a gépemet, hogy leszedjek estére valamit, hiszen nincs is megnyugtatóbb program egy füves cigivel megtámogatott filmezésnél. Már előre örülve a kellemes perceknek, meg is nyitottam a torrentoldalt, amikor hirtelen felugrott egy hirdetés. Megszoktam már, hogy adblocker híján félmeztelenül táncoló luvnyák invitálnak különböző oldalakra, de a reklám, amit most láttam, az kiégette a szemem, és rám hozta a hányingert, ugyanis ismerős alakot ismertem fel benne. De még milyen ismerőset!

A rohadt életbe! Úgy szitkozódtam, hogy még a békésen szundító macskám is felkapta a fejét. Miután magamhoz tértem a sokkból, egyből le is ülepedett az agyamban a mai nap tanulsága. Adblocker. Asszem, már tényleg ideje rászánnom magam a letöltésére. Bár csak néhány perc lenne, egyszerűen sosincs hozzá lelki erőm. Végül hiába indítottam el a torrentet, már semmi kedvem nem volt a filmezéshez. Újra átjárt a saját romlottságom érzete, mire hirtelen eszembe jutott Oszkár és a templom. Ideje lenne visszaadnom neki a tartozásomat.

Nem kell a péned!

Épp bioszt tanultam, amikor csöngettek. A késői időpont alapján Julcsira számítottam, hiszen ő szokott minden aprósággal átfutkosni, és nem is tévedtem.

– Muszáj vécére mennem, eressz! – lökött félre, mihelyst ajtót nyitottam, majd elrohant a fürdőszoba irányába. Értetlenkedve fordultam utána. Pár perc elteltével a lány újra megjelent, vizes kezét a nadrágjába törölgetve.

– Jaj, bocsi, Oszi, de anyával egyszerre kellett mennünk, így nem volt más választásom. Légyszi, majd nyisd ki az ablakot, mert nem értem fel! Most rohanok is vissza, mert a tűzhelyen hagytam a levest, pá!

Mire megszólalhattam volna, már le is lépett. Annyira jellemző. Még be sem csapódott mögötte az ajtó, anyu jelent meg a konyhában.

– Ki volt az ilyenkor? – ásított egy nagyot.

– Julcsi, ki más? – sóhajtottam, és még mindig nehezen tudtam feldolgozni az imént történteket.

– És mit akart? – pislogott álmosan, miközben vizet eresztett magának egy pohárba a csapból.

– Csak átjött… vécére – nyögtem ki feszélyezetten, és forróság kúszott végig az arcomon. Anyu egy vállrándítással jelezte, hogy számára ez teljesen oké, és már indult volna vissza a szobájába, amikor újfent csöngettek. Kérdőn néztünk össze.

– Mit felejtettél el? – nyitottam ajtót kelletlenül, ám amikor Julcsi helyett Adriánnal találtam magam szembe, a torkomon akadt a szó. Kérdések hada kavargott a fejemben. Mi a francot keres itt ilyenkor? És ha összefut Julcsival? Még csak az kéne, hogy a lány azt higgye, idejár! Egyáltalán honnan ismeri a címemet? Homályosan derengett, hogy véletlenül megemlítettem neki akkor, amikor a találkozót beszéltük meg a parkba, de nem gondoltam volna, hogy megjegyzi.

– Szervusz! – mosolygott kajánul a zavaromon, majd célzatosan befelé kémlelt a meleg nappaliba.

– Kerülj beljebb! – álltam arrébb, hogy beférjen. Anyu már úgyis látta, hogy nem Julcsi jött vissza, és különben is fura lenne, ha az ajtóban állva pusmognánk.

– Jó estét! – köszöntött Adrián a nagy szemeket meresztő anyunak, majd illő módon a barátomként bemutatkozott, és a fogasra akasztotta fekete kabátját. Csak lestem, hogy milyen könnyedén elcsevegett anyuval. Udvarias, választékos, humoros stílusától majdnem dobtam egy hátast, hiszen eddig a párszavas röffenéseihez voltam hozzászokva. Mikor már zengett a ház anyu önfeledt nevetésétől, kénytelen voltam leállítani őket, mert nem akartam flörtölni látni anyukámat, főleg nem a fiatalkorú osztálytársammal.

– Azt hiszem, mi most inkább bemegyünk a szobámba – köszörültem meg a torkomat, mire olyan meglepetten néztek rám, mintha már régen megfeledkeztek volna rólam.

– Persze, menjetek csak! – felelte anyu jókedvűen, arcán az iménti kacaj emlékével.

Miután magunkra csuktuk a szobám ajtaját, Adrián, mint valami álarcot, azonnal levetette addigi kedélyes arckifejezését, majd szó nélkül a zsebébe túrt, és egy laza mozdulattal egy csomó bankjegyet szórt az ágyamra.

– Nesze, itt a tartozásom.

A múltkori, tébolyult énje után most kifejezetten normálisnak tűnt. Higgadt volt, a szemében pedig értelem csillogott. Talán ezúttal végre emberi módon is tudtunk volna beszélgetni, ha fel nem tűnik, hogy a pénz, amit az ágyamra szórt, jóval több annál, mint amit adtam.

– Ez meg mi? – kérdeztem megrökönyödve.

– Én pénznek nézem – vont vállat, és a hangja a szokottnál is mélyebbnek tetszett.

– Jó, de én nem ennyit adtam! – mutattam indulatosan a bankjegyek felé, abban reménykedve, hogy ez csak valami rossz tréfa.

– És akkor mi van? Nem kell több? Hisz csóró vagy, nem? Hallottam, amikor a sloziban a telefonba… – célozgatott, mire gyorsan visszapörgettem az eseményeket a fejemben. „Kabátot fogunk vacsorázni a hónap végén?” Ó, a francba, hát ezért? Különben is, akkor csak túloztam, mert dühös voltam anyura!

– Adrián, minek nézel te engem? Igaz, hogy nem állunk valami fényesen anyagilag, de tisztességes munkával eddig mindig össze tudtunk szedni annyit, amennyire szükségünk volt, és ez ezután sem lesz másképp.

– Most mit kéreted magad, mint egy kislány? Ha neked nem kell, veszel rajta az anyádnak vagy az öcsédnek valamit, vagy mit t’om én, a kis barátnődnek. Ne félj, nem tapad vér hozzá, ha erre vagy kíváncsi.

– A pénz nem boldogít – fontam karba a kezem, még mindig a bankókat bámulva megbűvölten.

– Azért is osztogatom, vagy szerinted miért? Ha boldoggá tenne, magam alá raknám az összeset, aztán pöffeszkednék rajta, mint egy kibaszott sárkány. Szóval ne gyere itt a hülye frázisaiddal, fogadd csak el. Aztán meg, ki tudja, lehet, hogy a családodat boldogítaná.

– Ha ilyen sok pénzed van, miért kértél kölcsön? – kérdeztem őszinte kíváncsisággal, miközben lehajoltam, hogy félrerakjam a saját részemet az összegből.

– Tudod, milyen virgonc jószág a zsé. Hol van, hol nincs. – Nem tetszett a rám villantott mosolya. – Na, ne vágj már ilyen savanyú pofát, nézd úgy, mintha kamat lenne, vagy nem t’om.

– Ha mindenáron segíteni akarsz rajtam, akkor ne kerülj bajba! – néztem keményen a szemébe, átnyújtva neki a maradék pénzt.

– Bajba? – kérdezett vissza felfelé görbülő szájjal, mintha mulattatná ez a kifejezés. – Ne aggódj, tudok magamra vigyázni, anyuci.

Szó nélkül elvette tőlem a pénzt, és hanyagul a nadrágzsebébe gyűrte, mint valami bevásárlólistát. Még nézni is rossz volt.

– Ahogy én is meg tudom teremteni magamnak azt, amire szükségem van – vágtam vissza dacosan, mire Adrián egy pillanatig úgy bámult rám, mintha valami rejtvény megfejtését keresné az arcomon, végül könnyedén vállat vont.

– Ha nem, hát nem.

– Persze, hogy nem!

– Hát akkor, a viszontlátásra! – fordult sarkon, ám mielőtt megfogta volna a kilincset, még hátrafordult. – És nem kell engem figyelgetni. Ne hidd azt, hogy nem tűnik fel.

#

– Hát, meg kell hagyni, Julcsi nem túlzott – kuncogott halkan anyu, miközben a konyhaasztalnak támaszkodva belekortyolt a vizébe. Arcán különös, álmodozó kifejezés ült. Nem feleltem, csak visszaakasztottam a bejárati ajtó kulcsát a helyére.

– Nagyon megnyerő fiatalember. De mit keresett itt ilyenkor? – Kérdő tekintete magyarázatért kiáltott.

– Ne haragudj, de hosszú történet, majd egyszer elmesélem – sóhajtottam, majd leültem a konyhaasztalhoz, és a jegyzeteimért nyúltam. Semmi kedvem nem volt beavatni anyut a részletekbe, hiszen akkor egyből aggódni kezdene.

– Szóval ne is kérdezősködjek tovább, ugye?

– Most ne, ha lehet. Még átnézek egy-két tételt, aztán lefekszem én is.

– Rendben, de ne maradj fent sokáig! – mosolygott anyu, még mindig eltelve Adrián emlékével, majd visszahúzódott a szobájába. Újdonsült „barátom” túlzásba vitt jópofizása miatt szerencsére meg sem fordult a fejében drog, pénz, vagy bármi hasonló.

Fáradtan hajtottam a fejem az asztalra. Valójában nem tanulni szerettem volna, csak átgondolni a történteket.

#

Még akkor is Oszkár szavai visszhangoztak a fejemben, amikor már a belváros macskaköves utcáin trappoltam. Ha mindenáron segíteni akarsz rajtam, akkor ne kerülj bajba. Mégis mi a picsát érdekli őt a sorsom? Baszki, nem vagyok neki senkije! Mit figyelget nap mint nap a suliban? Azt hiszi, hogy nem veszem észre? Úgy égeti a tarkómat a tekintete, mint a parázs, már kezd üldözési mániám lenni tőle. Esküszöm, rosszabb, mint a lányok.

Lehet, hogy nem pont tőle kellett volna pénzt kunyerálnom, mert most meg nem fog leszállni rólam. Hát ezt jól megcsináltam!

Túlságosan bepörögtem, megálltam hát, hogy rágyújtsak egy szálra. Már az öngyújtó sercegése is megnyugtatott. Ahogy letüdőztem a füstöt, nyugalom áradt szét a testemben. Fasz fog Oszkáron depressziózni, csináljon, amit akar, rám vár még ma egy bitang jó éjszakai repülés.

Ahogy a szűk sikátoron áthaladva az utcánkba értem, már teljesen átadtam magam a rám váró élménynek.

Miért pont engem válastottál?

– Gondolom, senkinek sem mondok újat azzal, hogy mivel az elméleti részekkel végeztünk, mostantól a félév teljes egészében a Jótékonysági Vásárra való felkészülésről fog szólni – jelentette be a tanárnő a padsorok között járkálva.

Összezavarodva kaptam fel a fejem. Hogy mi a rákról? Úgy tűnt, én, az új fiú vagyok az egyetlen, akinek ez a vörös spiné újat mondott, mivel innen is, onnan is lelkes pusmogások hallatszottak.

– Ha véletlenül valakinek kimaradt volna az itt töltött évek alatt, hogy miről van szó, akkor elmondom, hogy iskolánk minden évben megszervezi ezt a kis „fesztivált”, melynek keretein belül a tizenegyedikesek minimum két- és maximum ötfős csapatokat alkotva vállalkozásokat alapítanak, hogy aztán a február közepén megrendezett vásáron egy szabadon választott értékesítő tevékenység révén pénzt gyűjtsenek és adományozzanak egy általuk kijelölt szervezetnek.

Na, hát mondanom sem kell, csodálatos érzés volt megtudnom, hogy innentől kezdve fél éven át vadidegen emberekkel kell majd együttműködnöm. A többiek persze mind odáig voltak a dologtól, szóval amikor a tanárnő felajánlotta, hogy akár rögtön össze is lehet ülni kialakítani a csapatokat, az osztály felbolydult, mint a hangyaboly. Csak én ültem ott magányosan, és a hátam közepére sem kívántam az egészet. Legnagyobb meglepetésemre az ajánlatok elkezdtek maguktól is megtalálni. Kábé az osztály összes csaja bepróbálkozott nálam, de én elhajtottam őket, pedig voltak köztük egészen jófélék is. Meghúzni meghúznám őket, de a munkakapcsolat nem igazán az én műfajom.

A szemem sarkából láttam, hogy Oszkár padjánál is jelentős a csajforgalom, de nem láttam, hogy végül kit választott, mert a saját nyomorommal voltam elfoglalva. A tanárnő nemsokára beközölte, hogy lejárt a gondolkodási idő. Hát, mivel én nem házaltam meg kuncsorogtam csapattársakért, nyilván egyedül maradtam.

– Sikerült mindenkinek csapatba rendeződnie? – Úgy tette fel a kérdést, mint aki meg van győződve az össznépi igenről, és hát, tulajdonképpen jött is rá az össznépi igen.

– Esetleg van valaki, akinek nincs csapata vagy párja? – nézett végig az osztályon, mire unottan felemelintettem a kacsóm.

Döbbent csend ereszkedett az osztályra, amelyben Oszkár hangja úgy szólt, mint valami isteni kinyilatkoztatás:

– Ő az én párom.

Ó, hogy az a leborult kurva élet! Mi jöhet még?!

#

– Miért épp engem választottál? – Adrián feszültnek tűnt, mikor óra után hozzám lépett a folyosón. – Ott jelentkezett az a sok liba, és te mind lekoptattad őket! – szűrte a fogai közt.

– Érdekes személyiségnek tűnsz, gondoltam, jól tudnánk együttműködni – vontam vállat, figyelmen kívül hagyva a bunkóságát.

– Aha, persze, vetíts csak – emelte fel a hangját ingerülten. – Inkább szemmel akarsz tartani, mi?! Pedig rohadtul semmi közöd ahhoz, hogy én… – elharapta a mondatot, feszülten körbekémlelt, majd halkan folytatta: – hogy néha-néha előfordul, hogy…

– Hé, állj már le! Nekem aztán igazán nem kell magyarázkodnod – szóltam közbe. – Mindenki úgy éli az életét, ahogy jónak látja. Nem ismerlek, nem járok a cipődben, ergo nem is bírálhatlak. Gondolom, jó okod van rá, hogy azt csináld, és én tiszteletben tartom az élet elcseszéséhez fűződő jogodat. De egyszer már kisegítettelek, emlékszel? Cserébe beszélgessünk. Engedd, hogy megismerjelek.

Szavaimra elborzadt, mintha valami szörnyűséget mondtam volna, amin akár meg is sértődhettem volna, ha csöppet is érdekel a véleménye. De mivel nem számított, szimplán nevetségesnek tartottam.

– Meg a nagy lófaszt – intézte el kurtán.

– Ennyire rettenetes az ajánlatom? – firtattam.

– Mi van, rám gerjedtél, hogy velem akarsz haverkodni?

– Mi? Dehogyis! – fakadtam ki.

– Ide figyelj! Ne akarj engem megismerni – hangsúlyozta mélyen a szemembe nézve, mintha valami hülyéhez beszélne, miközben olyan fenyegetően közel hajolt, hogy már-már hátrahőköltem, attól félve, hogy megragadja a grabancomat. – Ne akarj belém látni, mert amit látnál, az nem tetszene. Nem mondom el még egyszer. Kopj. Le. Rólam. Barátom.

Mielőtt reagálhattam volna, köszönés nélkül lelépett. Egy darabig bámultam távolodó alakja után. A gyomromba kúszó rossz érzés csak nehezen oldódott.

– Oszi, hát itt vagy? – Valaki megérintette a hátamat, mire összerezzentem.

– Julcsi, csak te vagy? – kérdeztem megkönnyebbülve.

– Mi az, hogy csak én? Mégis kire számítottál? – Jókedvének hatására elszálltak a nyomasztó érzéseim, és tudatosult bennem, hogy még mindig szobormereven állok a folyosón, miközben két oldalról diákok kerülgetnek.

– Bocsi, kicsit elbambultam.

– Hát, azt látom. Mégis mit csináltál, jótálltál magadért? – nevette el magát a szóviccén. – Egy kicsit amúgy most megsértődtem rád, Oszi. Miért nem hagytad, hogy a te csapatodban legyek? – kérte számon az órán történteket.

– Mert ezer éve megbeszélted a barátnőiddel, hogy egy csapatot fogtok alkotni. Ha jól emlékszem, már a nyáron kitaláltátok, hogy szerencsesütit árultok majd.

– Oké, de akkor még nem tudtam, hogy…

– Hogy Adriánnal leszek egy csapatban?

– Hát, igen, azért ez mindent felülír.

– Még a barátságot is? Most komolyan, otthagytad volna a lányokat azért, hogy vele lehess?

– Nem, az csak egy spontán fellángolás volt, meg is haragudtak miatta – ismerte be szomorúan, majd felsóhajtott. – Különben is, Adrián úgysem akarta volna, hogy együtt legyünk, hiszen láttad, minden lányt visszautasított. De tőled akkor is rosszulesett az elutasítás, még ha nekem már van is csapatom. És ha már itt tartunk, vajon miért van az, hogy mindenkit lerázott, csak téged nem?

– Nos, nem igazán volt más választása.

– Simán megtehette volna, hogy nemet mond. Itt bizony többről van szó – méregetett gyanúsan.

– Ne kombinálj, nincs ebben semmi furcsaság.

– Gyanús vagy te nekem, Oszkár…

#

A sloziba érve dühösen megmarkoltam a csapot, és csak bámultam magam a tükörben. Cserébe beszélgessünk. Már megint ezzel a faszsággal jön. Ekkora egy baromságot! Végül Oszkárnak csak sikerült rám kényszerítenie az akaratát. Kapva kapott az alkalmon a csoportmunka ürügyén, én pedig nem tehettem mást, mint hogy belesétáltam a csapdájába.

Eleresztettem a csapot, a falnak dőlve leguggoltam, és a lyukas, telefirkált vécéajtót bámulva rágyújtottam egy szálra. Végül is, még az is lehet, hogy jobb lesz ez így. Inkább szemtől-szemben beszélgessünk, mint hogy folyamatosan a hátamon érezzem a tekintetét, mert megőrjít vele.

De nem fogom megkönnyíteni a dolgát. Ha már ennyire bele szeretné ártani magát az életembe, kíváncsi vagyok, hogy veszi az akadályokat. Kedves Oszkár, elviselhetetlen egy arc vagyok, velem barátkozni kész öngyilkosság, majd te is rájössz erre, de egye fene, adok magunknak egy esélyt. Végtére is, még mindig te tűnsz az egyik legintelligensebb arcnak ezen az átokverte helyen.

Felálltam, hogy lehúzzam a vécén a csikket, majd elsiettem a következő órára.

Akkor alapítunk egy bandát

Számítottam rá, hogy ha Adrián lesz a párom, bizonyára rám marad a munka oroszlánrésze, de még így is bevállaltam a dolgot. Amikor már több mint két hét telt el a projektmunka kiosztása óta, és a többiekkel ellentétben mi még mindig sehol nem tartottunk, eldöntöttem, hogy nem hagyom még egyszer lekoptatni magam a „jaj, hagyjál már ezzel” szöveggel. Utolsó óra után el is kaptam Adriánt a folyosón.

– Már megint te? – fintorodott el szokás szerint, ahogy meglátott.

– Igen, én, és most végighallgatsz – álltam a sarkamra. Karba tett kézzel, kelletlenül nézett rám, de azért hagyta, hogy végigmondjam.

– Szóval beülhetnénk a sulikönyvtárba – fejeztem be a szónoklatomat, aminek az volt a veleje, hogy nincs kedvem miatta lerontani az átlagomat, ahogy azt sem vagyok hajlandó végignézni, hogy ő megbukjon. Arra pedig ne is számítson, hogy én viszem a teljes melót helyette, mert a tanárnő igenis figyeli a csoportdinamikát, és kiszűri, ki az, aki ellébecolja a dolgot. Oké, ez utóbbiban kicsit füllentettem, de meg kellett fognom valamivel.

– A sulikönyvtárban? – visszhangozta, felvonva a szemöldökét.

– Vagy ahol csak szeretnéd, csak csináljunk már végre valamit! – könyörögtem.

– Szívás egy ilyen magamfajtával lenni egy csapatban, mi? Mint mondtam, nem lett volna kötelező engem választanod.

– Hogy aztán más átlagát rontsd le, ugye?

– Túl sokat törődsz másokkal – vetett rám egy jelentőségteljes pillantást.

– Na, mondj egy helyet és egy időpontot, de lehetőleg ne három hónap múlva legyen – kértem, elvesztve a türelmemet. Nem volt kedvem még egy marketingórát végigülni úgy, hogy másokkal ellentétben ő magasról tesz az egészre.

– Tudod, ki hiszi el a szövegelésed a csapatdinamika figyeléséről, de tudod, mit, én sem szeretnék megbukni. Csak azt nem értem, mit pattogsz ennyit? Február még elég messze van.

– Nincs az olyan messze.

– Hát, nekem egyetlen nap is végeláthatatlan, amit ezen a szutyok helyen kell töltenem, de legyen meg a te akaratod. Feljössz hozzám, jó lesz?

– Nem jó lesz, hanem egyenesen nagyszerű – sóhajtottam, hogy végre-valahára sikerült közös nevezőre jutnunk. Elszántság ide vagy oda, nem hittem volna, hogy ez ilyen nehezen fog összejönni.

Adrián olyan gyors tempót diktált, miközben a délutáni napfényben a lakása felé tartottunk, hogy szinte futnom kellett mellette. Úgy tűnt, mintha valami belső feszültség hajtaná. Eleinte próbáltam beszélgetést kezdeményezni, de egyszavas válaszai után feladtam. Mikor beértünk az óvárosba, és áthaladtunk az egyik csatorna felett, megszólaltak a harangok. Mindent betöltő, mély bongásuk körülölelte a házakat és messze szállt a levegőben, borzongással vegyes, mély áhítatot ébresztve bennem.

– Nem tudom megszokni ezeket a kurva harangokat, belemásznak az ember fejébe – morgott Adrián az orra alatt.

– Pedig kénytelen leszel, mert tizenkettő van belőlük, és elég gyakran megszólalnak – feleltem enyhe szemrehányással amiatt, hogy még a legfennköltebb pillanatokat is képes elszúrni.

Egy háromemeletes, múlt századi épületben lakott az óváros kellős közepén, egy szűk, félhomályos sikátorban, ahol szinte megállt az élet, és az enyhe október elejei idő ellenére is dermesztő hideg uralkodott. Hiába hittem azt, hogy ismerem a szülővárosom minden zegét-zugát, önállóan nem biztos, hogy idetaláltam volna.

Adrián egy ideig szitkozódva bajlódott a szebb napokat látott, hatalmas fakapu kinyitásával, majd kattant a zár, és feltárult előttünk a dohszagú, régimódi lépcsőház. Csendben baktattunk fel a harmadik emeletre, a lépteink visszhangot vertek a magas falak között. Miközben követtem őt, azon gondolkodtam, hogy vajon miért avat hirtelen be a magánéletébe. Az oké, hogy ő bejelentés nélkül állított be hozzám néhány hete, hogy visszaadja a pénzt, de ez valahogy akkor is más volt, végtére is ezúttal az ő lakásába mentünk.

Arra számítottam, hogy a házhoz hasonlóan a lakás is kopottas lesz, de meglepetésemre modern és rendezett környeztet fogadott. A hatalmas belmagasságú, amerikai konyha makulátlanul csillogott-villogott letisztult, elegáns bútorzatával és világos színeivel, a jómódot szinte tapintani lehetett. Egy pillanatra elszégyelltem magam saját, lelakott kis házunkra gondolva, de ezt hamar felváltotta a kíváncsiság. Teljesen értetlenül álltam az előtt, hogy Adrián miért kért pénzt tőlem, ha egyszer ilyen fényűző helyen lakik. Kevés a zsebpénze? Vagy ilyen drága a kábítószer? Egyáltalán kik a szülei, hogy ilyen életkörülményeket tudnak teremteni neki?

Adrián hagyta, hogy kedvemre nézelődjek. A konyhapulthoz sétált, és öntött magának egy pohár vizet a gondosan odakészített kancsóból. Felettébb furcsának találtam a mozdulatot, és hamar rá is jöttem, miért. A steril lakás olyannak tűnt, mint valami múzeum, amin csak végighaladnak a látogatók ahelyett, hogy beleülnének a kényelmes fotelekbe és bekapcsolnák a tévét. A vízöntés egyszerű, hétköznapi mozdulata paradox módon kihangsúlyozta az otthonosság teljes hiányát. Ha volt is bennem irigység, most azonnal elszállt, és szeretettel gondoltam az otthoni, összekarcolt konyhaasztalunk ócska terítőjére, és a sok járkálástól kopott szőnyegeinkre.

Ekkor vettem észre a macskát. A fekete jószág a kanapén trónolt, mint egy császár, és gyanakvóan méregetett. Elegáns képe az egyiptomi szfinxekre emlékeztetett, óriási fülei a plafon felé meredtek. Úgy tűnt, ő is átvette a gazdája hidegségét. Nem gondoltam volna Adriánról, hogy háziállatot tart.

– Sört kérsz, vagy valami rövidet? – zökkentett ki a bámészkodásból.

– Nem iszom alkoholt.

– Ja, persze, el is felejtettem, hogy milyen unalmas vagy. Víz jó lesz?

– Tökéletesen megfelel.

– Gyere már beljebb, mit álldogálsz ott az ajtóban? Csak dőlj le, ahová tetszik, érezd otthon magad, vagy mi. – Invitálása ellenére csak nem tudtam elengedni magam, valami megmagyarázhatatlan feszültség uralkodott el rajtam.

– Hol vannak a szüleid? – kérdeztem hirtelen, mert gyanús lett az üres, kihasználatlan tér és a nagy csend. Villámcsapásként hasított belém a felismerés, hogy Adrián egyedül él, és ez sok mindent más megvilágításba helyezett. Szánalom és értetlenség kergetőzött bennem. Ennyi idősen mégis hogyan élhet egyedül, ráadásul ilyen körülmények között?

Várakozásommal ellentétben Adrián barátságtalanul reagált.

– És miért hosszú a hajad? Miért dohányzol? Van barátnőd? Miért nem tanulsz? Hogy megy a matek? Melyik egyetemre mész majd? Mi szeretnél lenni, ha nagy leszel? Miért nem úgy éled az életed, mint én? Miért? Miért? Miért? Miért? Kopj le a magánéletemről, oké?!

Megszámolni is nehéz lenne, hányszor okozott már rövid ismeretségünk során meglepetést.

– De ha beengedtél az otthonodba, ne csodálkozz azon, hogy kérdé…

– Csak hogy tisztázzuk. Azért hívtalak ide, hogy megbeszéljük a vásáros szarságot, rémlik? És ülj már le, bazmeg!

– Azért ez nem a magánéletedben való vájkálás volt – próbáltam menteni a menthetőt, miközben mereven helyet foglaltam a kanapén –, mindössze baráti érdeklődés. Igazán közelebb engedhetnél magadhoz egy kicsit.

– Miért, ki vagy te? – kérdezte gúnyosan. – Alig pár hete ismerjük egymást. Egyébként meg, ha szerelmes vagy Julcsiba, miért nem mered megmondani neki? – váltott témát hirtelen, mire azonnal lefagytam.

– Ez… – tátogtam megsemmisülve, és lángolni kezdett az arcom.

– Szimplán baráti érdeklődés – mosolygott kajánul, majd elkomolyodva hozzátette: – Nyugi, nem kell válaszolnod. Csak megmutattam, hogy milyen vagy te.

Úgy éreztem, muszáj tagadnom a dolgot, még ha nincs is rá esély, hogy elhiszi. Bármennyire is szerettem volna, képtelen voltam megbízni benne, és nem akartam a kezébe adni a titkomat.

– Nem vagyok belé szerelmes – jelentettem ki, próbálva megőrizni a méltóságomat. – Azért látsz sokat együtt minket, mert több mint tíz éve a barátom.

– És olyanok vagytok, mint a testvérek, aha-aha – folytatta unottan. – Tudod, mit? Elhiszem, végtére is barátok vagyunk, azoknak meg az a dolguk, hogy higgyenek egymásnak, nem igaz?

Dühösen pattantam fel a kanapéról, mert az arroganciájával kezdte kihúzni a gyufát.

– Tudod, mit? Majd visszajövök akkor, ha normálisan lehet veled beszélgetni!

– Micsoda egy hisztis picsa vagy, jesszusom! – értetlenkedett Adrián, majd amikor rájött, hogy nem tarthat vissza, utánam kiabált: – Menjél csak, menjél! Legfeljebb megbukunk!

Pattanásig feszülten vágtattam le a lépcsőn, ám amikor kiértem a házból, a hűvös levegő azonnal kijózanított. Nem kellett volna elrohannom. Én vállaltam Adriánt csapattársamként, így enyém a felelősség. Elhatároztam, hogy innentől kezdve nem fogom hagyni, hogy berántson a kicsinyes játszmáiba. Mert azt aztán tudja, hogy kell. Mindkettőnk érdekében meg kell őriznem vele szemben a józan eszemet.

#

– Na, gyorsan-gyorsan, térjünk a tárgyra, mert nem érek rá egész nap erre a szarságra – sürgettem Oszkárt a kanapén fetrengve, miközben felbontottam a számmal egy zacskó gumicukrot, a letépett csomagolásdarabot pedig a földre köptem. Fene a stréber formáját! Már azt hittem, hogy megszabadultam tőle, erre nem visszajön?