Rebekka Eder

A STOLLWERCK FAMÍLIA 2.

A feltalálónő titka

Fordította: Péntek Eszter

A mű eredeti címe:

Die Schokoladenfabrik. Das Geheimnis der Erfinderin

Copyright © Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin 2022

(Published with Aufbau Taschenbuch;

»Aufbau Taschenbuch« is a trademark

of Aufbau Verlage GmbH & Co. KG)

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-581-1 (papír)

ISBN 978-963-614-583-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2025-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Szepcsik Balázs

Borítóterv: Lévai Letícia Dorka

E-book: Scriptor Kft.

Előszó

Kedves olvasók!

A csokoládéról általában az élvezet, a szenvedély és a boldogság sok örömteli pillanata jut eszünkbe. Hát persze! De amikor erről beszélünk, nem feledkezhetünk meg a gyarmatosításról, a rabszolgaságról és a kizsákmányolásról sem. Bármilyen történetet mondjunk is el e legendás finomságról, úgy gondolom, az érme mindkét oldalát látnunk kell: a szép és a kevésbé szép történeteket egyaránt.

Mielőtt a kedves olvasót a 19. századi Kölnbe repíteném, elöljáróban szeretnék néhány információt megosztani: a könyvben szerelemről, vágyakozásról, nagyratörő célokról és varázslatos pillanatokról mesélek. Elrepítem önöket azonban egy kakaóültetvényre is, ahol az embereket rabszolgasorban tartják, bántalmazzák és kizsákmányolják. Egy olyan korba, amikor a természettudósok különböző rasszokba sorolták az embereket, megszilárdítva ezzel azt a könyörtelen ideológiát, amit ma rasszizmusnak hívunk.

Úgy vélem, egy történelmi regény esetében fontos a folyamatos egyensúlyozás, hiszen egy múltbéli időszakot keltünk életre. Egy ilyen történet segít abban, hogy jobban megértsük a történelmünket, és ezáltal a jelenünket. De fontos, hogy mi írók sose fogalmazzunk öncélúan vagy bántón, ne sorakoztassunk fel kommentárok nélkül rasszista struktúrákat, ne kényszerítsük az olvasót akarva-akaratlanul is gyarmati rendbe.

Ennek elkerülése érdekében több olyan szerzői döntést is hoztam, amelyet most szeretnék megosztani önökkel: szándékosan tartózkodtam a különösen sértő, úgynevezett n betűs szavak (néger, nigger) használatától, bár más rasszista és szexista kifejezések előfordulnak a regényben. Tudom ugyanis, hogy egy-egy sértő szó akár fájdalmat is okozhat. Mindazonáltal fontos volt számomra, hogy A feltalálónő titkában véletlenül se hunyjak szemet a diszkrimináció, a kizsákmányolás és a különböző visszaélések felett, ehelyett próbáljunk meg közösen gondolkodni ezekről a kérdésekről.

Egyes részek közvetlenül ezeket a problémaköröket taglalják, másokban csak utalások találhatók. Minden bizonnyal írhattam volna sokkal borzalmasabb dolgokról is, hogy közelebb maradjak az igazsághoz, lehettem volna egyértelműbb, használhattam volna erőszakosabb nyelvezetet. De szerintem az elrémítés retorikailag egyáltalán nem szükséges ahhoz, hogy átérezzük ennek az időszaknak a borzalmait.

Történetünk 1860-ban kezdődik: továbbra is Poroszország része az egyre zsúfoltabbá váló Köln, a városfal mögött elterülő rész hamarosan túlságosan szűknek bizonyul, a város központjában pedig lassan, de biztosan épül a dóm.

Franz Stollwerck, aki az első kötetben, A patikus lányában bemutatott feleségével, Anna Sophiával együtt vállalkozása sok-sok hullámhegyén és -völgyén jutott túl, időközben már nem kizárólag cukorkák gyártásával foglalkozik. Megalapította híres csokoládégyárát, és a népszerű vendéglőt, a Königshallét is ő vezeti. Emellett kilenc gyermeke gondoskodik arról, hogy sose unatkozzon. A három legidősebb fia szívesen lépne a nyomdokaiba. És ott van még Apollonia Krusius is. Ő még nem tudja, de a rendkívül okos fiatal hölgy egy napon jelentősen befolyásolja majd a Stollwerck vállalat életét.

Kívánok önöknek sok-sok örömet az olvasáshoz!

Szeretettel:

Rebekka Eder

Soha nőt még nem állítottak ilyen tudományos feladat elé, és soha senkinek nem sikerült még a maga elé tűzött feladatot ily eredeti módon megoldania.

PROF. DR. MED. WILHELM ALEX FREUND,

A STRASBOURGI EGYETEM NŐI KLINIKÁJÁNAK IGAZGATÓJA, 1897

Véleményem szerint a nők fizikailag és szellemileg is teljesen alkalmatlanok az egyetemi tanulmányokra, és a tanulmányok elvégzése után betöltendő szakmákra.

PROF. DR. MED. ERNST VON BERGMANN,

A BERLINI KIRÁLYI CHARITÉ KÓRHÁZ

KLINIKAI SEBÉSZETI INTÉZETÉNEK IGAZGATÓJA, 1897

Ha az „értelmiségiek” meg akarják őrizni nemüket, és azt utódaikra is tovább akarják örökíteni, mindenekelőtt arról kell gondoskodniuk, hogy feleségeik egészséges, és ne valami önmegvalósító okoskodó nők legyenek.

DR. PAUL JULIUS MÖBIUS, 1903

Ezért van az, hogy a nők hosszú időn át látszólag nem hagytak több nyomot maguk mögött, mint egy elhaladó hajó a tengeren.

ANNA MARIA VAN SCHÜRMANN,

AZ EGYIK ELSŐ NŐI EGYETEMI HALLGATÓ

EURÓPÁBAN, 1638

Prológus

1860

Senki sem vette észre Theresiát. Szigorúan megtiltották neki, hogy bárhová is a testvérei után menjen. Ám a csokoládégyárat egyszerűen muszáj volt a saját szemével látnia. Hisz egészen biztos álomszép és fantasztikus. Elképzelte, milyen csodás illat terjeng, és mennyit lehet torkoskodni odabent! Mama szinte alig engedte neki, hogy csokoládét egyen. De most Mama nincs itt, gondolta, így aztán Theresia lábujjhegyen osont tovább a fal mentén.

– Mondd csak, hogy működik ez a gép? – kiáltotta Nikolaus, a legidősebb és egyben legmagasabb fivér. Akkorára nőtt, hogy amikor épp háttal állt, Theresia képtelen volt megállapítani, kit is lát valójában: a bátyját vagy az apját – ők ketten ugyanis a megszólalásig hasonlítottak egymásra széles hátukkal, hatalmas, csípőre tett öklükkel. Még a hangjuk is egyforma volt.

– Nem is tudom, Nikolaus – rázta a fejét az apja. – A régi kézi megoldás nekem valahogy biztosabbnak tűnik.

– Ah, Papa! – Peter, a lány második legidősebb bátyja, felsóhajtott. Végigsimított hullámos haján, majd a nadrágzsebébe süllyesztette a kezét. – Ha most nem koncentrálunk a jövőre, akkor pillanatok alatt leköröznek minket.

– Engem is nagyon érdekelne, hogyan működik ez a gép – morogta kissé zavartan Heinrich, a három fivér közül a legfiatalabb. – Tényleg magától mozog a dugattyúja?

Már megint nem figyelt arra, miről beszélnek a többiek. Theresia elfojtott egy kuncogást. Kedvenc bátyja, mint mindig, most is valahol a saját világában járt. És bár a lány nem mindig értette a szavait, biztos volt benne, hogy roppantmód okosakat tud mondani. Heinrich volt ugyanis a legbölcsebb ember, akit ismert – jóllehet még nem lehetett igazi férfinak mondani. Legalábbis Papa szerint nem. Tizenhét éves létére még mindig annyira gyerekes! Jobban tenné, ha komolyabban venné, amit mások mondanak neki, szajkózta egyfolytában. Ahogy ezt Heinrich meghallotta, szörnyen felnőttesen ráncolta össze homlokát, majd titokban Theresia felé kacsintott. Persze nem most – elvégre honnan is tudhatta volna, hogy a lány ott rejtőzik valahol mögöttük az árnyékban? Micsoda móka lesz, amikor később elmeséli neki! A bátyját minden bizonnyal lenyűgözné a bátorsága, és száját összepréselve bólogatna neki. Akkor pedig együtt áradozhatnának a fantasztikus, titokzatos, illatozó csokoládégyárról.

– Na, hát akkor menjünk! – szólt az apja, és kinyitotta az ajtót, ezt Theresia soha nem tehette meg. – Amint látjátok, én még mindig a régi kézműves technika híve vagyok. Itt elöl vannak a kézi hajtású gépek. Becsületes, kemény munka ez. Nézzétek ezeket a férfiakat! – kiáltotta az apja, majd nagy léptekkel elindult a gyártósor felé. A fivérek követték, ám mielőtt a nehéz ajtó becsukódott volna a hátuk mögött, Theresia gyorsan besurrant rajta.

Sietve kerített magának egy zugot, ahol elbújhat. A szerkezet, amelynek árnyékába húzódott, teljesen úgy nézett ki, mint a konyhájukban álló rézkanna, csak sokkal nagyobb volt nála. Körülnézett, és csalódottan ráncolta össze a homlokát. Úgy képzelte, hogy a hely, ahol olyan csodálatos dolog készül, mint a csokoládé, bizonyára a világ legelképesztőbb világa. Ehhez képest itt rettentően sötét volt minden. A falon mindenütt korom lógott, feketén és súlyosan, sötétbe vonva a mennyezet alatti kis ablakréseket. A tömény szag hirtelen megcsapta az orrát. Jobb, ha inkább a száján keresztül veszi a levegőt, gondolta. Milyen kínos lenne, ha most tüsszentenie kellene! Papa biztosan csúnyán leszidná, ha rajtakapná. Egy nyolcéves kislány egy ilyen helyen, ahol mindennek forró hamu- és izzadságszaga van. Nem is beszélve az üzemet átjáró hatalmas hangzavarról. Mindenütt üstöket látott, alattuk tűznyelvek nyaldostak. A levegő annyira forró volt, és fülledt, hogy Theresiának lassan sűrű verejtéktől csöpögött a homloka. A munkások hogy bírják ezt egész nap? Közvetlenül előtte egy kicsi, de tagbaszakadt férfi állt az egyik zsámolyon. Fedetlen felső karja nedvesen csillogott, ahogy körkörösen ismétlődő mozdulatokkal a hatalmas üstök egyikébe újra és újra egy óriási mozsárszerű valamit merített. A férfi arca, amit a lány csak oldalról láthatott, keménynek tűnt, de innen is jól látszott, ahogy az orrából valami folyamatosan belecsöpög az üstbe.

Theresia, amilyen halkan csak tudta, megkerülte a férfit. Amikor mellé ért, levegőt is alig mert venni, majd sebesen egy másik üst árnyékába bújt. Lélegzetvisszafojtva nézett körül – és elfojtott egy nagy sóhajt. A munkásnak a szeme sem rebbent.

– Itt pörkölik a kakaóbabot, igaz? – kérdezte Heinrich.

– Amíg a héja meg nem reped. Hallod ezt? – kérdezte az apja.

Theresia némán bólintott, bár tudta, hogy a kérdést nem hozzá intézték.

– Ott aztán megtisztítják a héjától, majd a csokoládékészítő gépbe kerül. Ide, látjátok? – Vajon hová mutatott most Papa? Közelebb kéne menni.

– Itt aztán addig őrlik a babot, amíg az folyékony, olajszerű massza nem lesz, amit azután cukorral kevernek össze.

Theresia óvatosan kilesett a rejtekhelye mögül, ahonnan csak a testvérei és az apja hátát látta, most mindannyian egy üst fölé hajoltak.

– És ez mennyi ideig tart? – kérdezte Nikolaus. – Az emberek akár egy fél éjszakát is itt állhatnak, nem igaz?

– Tart, ameddig tart – morogta az apja.

– És mennyi izzadság, mennyi hajszál, mennyi szénpor kerül közben a csokoládéba? Inkább bele sem akarok gondolni, mit is adunk el a boltban valójában.

Theresia fintorgott. Milyen undorító!

– És milyen gyakran ég oda a massza! A férfiak ugyanis annyira fáradtak, hogy nem veszik észre, mikor kell levenni a tűzről. Mennyi nyersanyag ment már így kárba? – Milyen bátor ez a Nikolaus! Bár látszott, hogy Papa kezdi elveszíteni a türelmét, a bátyja csak rendíthetetlenül mondta tovább. – Papa, azt azért el kell ismerned, hogy az új gépeknek, amelyekről beszéltem, számos előnyük lenne. Megmutatnád végre nekünk?

Nikolaus és az apja röviden egymásra nézett, ami valóban olyan volt, mintha egy tükör előtt állnának. Leszámítva talán, hogy Papa kicsit erősebb, és a haja is őszbe fordult már, gondolta Theresia gyorsan. Legszívesebben odament volna hozzájuk, hogy valami vicceset mondjon nekik, és ne kezdjenek el már megint veszekedni.

Aztán az apja így szólt:

– Na, gyertek velem!

Jobbra fordultak, Theresia a kazánok között ugrándozva követte a bátyjait.

– Az a valami itt van hátul – hallotta az apját távolról, annyira előresietett, és a zajtól alig lehetett érteni a szavát.

– Az a valami egy ultramodern gőzgép, Papa! Lehetővé teszi számunkra, hogy automatikussá tegyük azokat a munkafolyamatokat, amelyeket egyébként fáradságos kézi munkával kellene elvégeznünk. – Theresia szinte látta maga előtt, ahogy Peter a szemét forgatja. – Sőt, több is kellene ide belőle. Én mondom, néhány év, és egyáltalán nem lesz szükségünk kézműves műhelyre.

– A kézzel készült csokoládénak egészen különleges az íze. Ahogy a cukorkáinknak is. Tudod te, mennyivel jobb íze van annak, amit anyátok főz, ahhoz képest, amit az új gépek készítenek?

Theresia a falhoz lapult, és lassan, megfontoltan elsündörgött mellette.

– Ezzel nem vitatkozom. De Mama nem tud annyi cukorkát főzni, amennyit mi eladunk.

A lány látta, hogy Heinrich alig figyel a többiekre. Tekintetét egy valamivel távolabb lévő, széles szalagra fordítja, amelynek útja a teljes csarnokon át egy fekete kerékhez vezet. Egyszeriben tátva maradt Theresia szája. Micsoda hatalmas kerék! Egy nagy cső tetején trónol, amin két munkás óriási karokat mozgat fel és le. Az egész szerkezet sziszeg és bugyog. Ebben lenne a csokoládé? Orrát a levegőbe nyomva szimatolni kezdett. De nem érzett semmit. Kicsit közelebb húzódott, és ekkor egy hatalmas csattanás hallatszott. Rálépett egy lapátra.

Theresia összerezzent, körülnézett, és elkapta Heinrich tekintetét. A bátyja alig néhány lépésnyire állt tőle. A lány vadul dübörgő szívvel az ajkához emelte mutatóujját. Pszt, akarta mondani. A fiú szeme hatalmasra nyílt, és szólásra nyitotta volna a száját, de végül becsukta. Ó, kérlek, könyörgött a lány némán.

– Itt van, megtaláltam – morogta Heinrich aztán.

Theresiának a torkán akadt a lélegzete. Hogy tehet ilyet? Hiszen ő a legeslegjobb barátja. Most meg mi az ördögöt tegyen? Vajon elég gyorsan ki tudna szaladni a gyárból, hogy ezt büntetés nélkül megússza?

Ekkor azonban Heinrich is az ajkához emelte az ujját, mintha ő is azt akarná mondani: Pszt! Majd cinkos kacsintást küldött a lány felé.

– Az ott, odaát, az lesz a gőzgép. – A fiú a hatalmas kerékkel ellátott kazánra mutatott, és odasietett. Theresia csaknem felnevetett a megkönnyebbüléstől. Nagy levegőt vett, és visszahúzódott a fal takarásába.

– Á, igen! Hát nem nagyszerű? – kiáltott fel Nikolaus.

– Lenyűgöző – értett egyet vele Heinrich.

Senki sem vette észre Theresiát. Mekkora szerencséje volt! Csokoládét mondjuk továbbra sem látott. Pedig a kis kockáknak, amelyek oly édesen és krémesen olvadtak szét az ember nyelvén, valahol csak el kell készülniük! Lehet, hogy kicsit közelebb kellene mennie, hogy jobban lásson, hogy végre rálelhessen, és egy kicsit belekóstolhasson. Összeszedte hát minden bátorságát, és tovább osont a fortyogó, gőzölgő üst irányába. Csak még egy kicsit! Itt mintha egy kis kakaóillatot érezne. És egy kis forró cukrot is szimatolna az orrával.

A pillanatot hirtelen hangos sziszegés zavarta meg. A munkások felkiáltottak, átlendültek az alacsony korláton, és a kazántól szinte egyszerre ugrottak félre.

– El innen! – kiáltotta az egyikük.

– Gyorsan! – ordította egy másik, majd ugyanezzel a mozdulattal ellökte onnan Stollwerckéket. Azok botladozva rohanni kezdtek.

Theresia utánuk akart futni. Ám ekkor óriási robbanást hallott. Mindennél hangosabbat, azután Papa lábdobogását, Mama éjszakai kiáltozásait, amelyek úgy hangzottak, mint amikor rémálmok gyötrik, és Heinrich hahotázását Theresia vicces grimaszain. Végtelenül hangosat. Mintha az összes létező hang, amit Theresia rövid élete során hallott, most egyetlen, végső kakofóniává olvadt volna össze. Fekete felhő nyelte el Theresiát, az egész olyan volt, mintha egy óriási hullám közeledne, ami ezen a kislányon akarná megtörni a levegőt. És nem maradt más, csak a hőség és a tűz – és messze, nagyon messze, alig érezhetően a csokoládé ellenállhatatlan illata.

1. RÉSZ

1862

1. fejezet

Apollonia Krusius, a csodagyerek, a lekváros fazekat kavargatta, és sírt. Még mielőtt azonban a könnycsepp a fazékba hullott volna, gyorsan letörölte. Ez az ostoba sírás, gondolta szipogva. Ha most valaki látná! Megrázta a fejét, és nézte, ahogy egy csepp a levegőn átvitorlázva mégiscsak a piros massza közepében landol. A csudába! Gyorsan megkeverte. Vajon feltűnik a nagybátyjának, a nagynénjének és a húgának, ha később megkóstolják a lekvárt? Vajon megérzik benne a szomorúságát?

Már megint ezek a buta gondolatok, bosszankodott Apollonia. Miért nem tudja végre összeszedni magát? Az egész úgy két évvel ezelőtt kezdődött. Már nagylány volt, tizenöt éves. És most ismét széles mozdulatokkal kavarja a lekvárt. Nem kellene ezen ennyit morfondíroznia, mondta a húga is. Jobban tenné, ha inkább előre tekintene. Sóhajtva nézett ki a kis ablakon. Ha balra hajolt, és oldalra fordított a fejét, láthatta a templom óráját. Nemrég múlt kilenc. Régen az apja vasárnaponként ilyenkor tanította számtanra. Majd fél óra elteltével következett a természetrajz. De legjobban mégis a délelőtt hátralévő részét szerette, amikor az apja az általa épített gépekről mesélt neki. Tolattyúkról és lendkerekekről. Papa nemcsak a világ legjobb tanára volt, de különleges gépeket eszkábált össze. Mindenféle tervrajzot mutatott a lányának, és elmagyarázta neki, a vízgőz hogyan képes mozgásba hozni a dugattyút.

– Tényleg nem túl bonyolult ez neked? – kérdezte egyszer, mire a lány vadul rázta a fejét.

– Azért jön létre nyomás, mert a víz gőz formájában kitágul. A vízgőz ezeken a csöveken keresztül jut be a hengerbe, ugye jól mondom? – csicseregte a lány akkor még csipogó hangján, és örömmel látta, hogy a férfi komoly arca széles mosolyra húzódik.

– Te egy igazi csodagyerek vagy, tudod-e? – Milyen jól emlékezett ezekre a szavakra! Még mindig maga előtt látta, ahogy a szemüveg vastag lencséje mögött felragyog a férfi szeme. Hatéves volt akkoriban, de már komolyan a homlokát ráncolta.

– Mi az a csodagyerek?

– A csodagyerekek mások, mint a kortársaik úgy általában. Nagyon okosak, tudod? Nézd, te kislány vagy, és mégis mennyire érted ezt a gépet! Ez kiváltképp szokatlan. Te egészen különleges vagy. És ezért foglak én magam tanítani, még ha ez nem is szokás kislányok esetében. Ki tudja, talán egyszer egyetemre is járhatsz majd! Te lennél az egyetlen nő itt Kölnben. Ha továbbra is ilyen jó és szorgalmas leszel, egy nap még nagy dolgokat vihetsz véghez, ezt ne felejtsd el!

És Apollonia nem feledte, soha nem is fogja. Most viszont, ahogy a konyhában az új tűzhely előtt állt, és várta, hogy a pipacspiros lekvár besűrűsödjön, először döbbent rá, hogy bizony mégiscsak elvesztette a hitét apja egykor biztató szavaiban. Papa tán hazudott volna? Hiszen ő maga mesélte, hogy egy jó barátja, König úr is milyen jókat mulatott mindig Apollonia lelkesedésén a gyárban.

– Én igazán sokra tartom König urat. De mivel egyszerűen képtelen elhinni egy lányról, hogy képes lehet arra, amire te, úgy érzem, ez az ő szegénységi bizonyítványa, nem igaz? De te majd megmutatod ennek a kiskirálynak és az összes többi kétkedőnek… Higgy nekem! – zsörtölődött többször is az apja.

Nem akart rá gondolni, mégis újra és újra maga előtt látta az alakját. A csillogó mellényét, az orra fölött ülő hosszúkás okuláréját, amely az ő olvasószemüvegére hasonlított, és persze a nagy, elálló szakállát. Aztán hirtelen lehajolt, és felkiáltott: „Idenézz!” Majd átnyújtott a lányának egy hosszú, élénkpiros pipacsot, amelyet éppen akkor szakított le a réten. Apollonia az ajkába harapva igyekezett lerázni magáról az emléket. Az ördögbe, miért nem akar lassan besűrűsödni ez a lekvár? Hiába szerezte be a család ezt az új, modern tűzhelyet, az ember továbbra is csak kavargathatja, kavargathatja. Úgy, hogy már majd letörik a keze és a karja. Hogy bírja ezt a konyhai személyzet egész álló nap? Nem lenne egyszerűbb feltalálni egy gépet, ami ezt az izzasztó, órákon át tartó munkát elvégezné helyettük? Például egy önkeverő fazekat. Apollonia lehajtotta a fejét. Valahogy biztos ide lehetne erősíteni a kanalat a fazék peremére. De még mindig szükség lenne egy szerkezetre, amely mozgásba hozza… Esetleg felhasználhatnánk a hőt, amit a tűzhely amúgy is termel. Ha a mérnököknek is nap mint nap a konyhában kellene sínylődniük, bizonyára már réges-rég lenne erre megoldásuk, gondolta.

– Na de Krusius kisasszony, maga meg mit művel itt?

Apollonia megpördült. Hanni, a szakácsnő állt a konyhaajtóban, és Apolloniát bámulta. Arca általában pirospozsgás volt, ám most a döbbenettől a szokásosnál is vörösebb árnyalatot öltött.

Apollonia elmosolyodott.

– Jó napot, Hanni! Tudja, nagyon szerettem volna látni, hogyan működik ez az új tűzhely. Ezért megkértem Lisét és Carlát, hogy…

– Ez rémes! Egyszer hagyom itt a munkát a konyhai kisegítőknek, ők meg lustán rögtön lelépnek. Hol van az a két haszontalan némber?

– Elküldtem őket a piacra, hogy…

– Krusius kisasszony, semmi szükség rá, hogy falazzon azoknak a lusta libáknak!

– De én nem falazok. Minden a legnagyobb rendben, kedves Hanni. – És amikor azt mondta, rendben, szokásához híven jól megnyújtotta az e betűket, hogy ezáltal megnyugtassa a szakácsnőjüket. – Én tényleg nagyon örülök, hogy kicsit átvehettem ezt a munkát Lisétől és Carlától. De jöjjön, vessen maga is egy pillantást erre a csodaszerkezetre! Beépített víztartály van benne, hogy mindig legyen meleg víz. Két lap, amelyen egymás mellett kétféle ételt is lehet főzni, és fedél, ami miatt nem vész el annyi hő, mint régen. Korábban milyen kormos volt a konyha a nyitott tűzhellyel! És most? Minden szép és makulátlan.

Hanni lehajtotta a fejét, és elmosolyodott.

– Ez már igaz, Krusius kisasszony. De nem látom, hogy gőzölögne az a fazék. Be van egyáltalán kapcsolva a tűzhely?

Apollonia a homlokát ráncolta. Majd elpirult. És tényleg. Annyira elmerült a gondolataiban, hogy észre sem vette, közben kihűlt a lekvár. Valószínűleg már rég leégett a fa, amit nem pótolt.

– Hagyja csak, majd én átveszem, Krusius kisasszony! Nem ma érkezik az új zongoratanárnő? – A szakácsnő határozott mozdulattal vette ki a kanalat a kezéből.

Apollonia pedig felsóhajtott.

– Tényleg! A zongoraóra… – motyogta undorodva.

Nem sokkal később már a húgával ült a zongoraszobában, Mariát nézte, ahogy kötöget és türelmesen vár.

– Már nagyon kíváncsi vagyok, milyen az új zongoratanárnő, te is? – kérdezte Maria, oldalról Apollonia felé sandítva.

Húga összevont szemöldökkel vizsgálgatta Apollonia szoknyáját, amelyen egy piros lekvárfolt éktelenkedett, de nem szólt semmit. Nem is volt rá szükség, a tekintete úgyis elárult mindent. Apolloniának néha az volt az érzése, mintha Maria lenne az ő nővére, nem pedig fordítva.

– Hogyne, persze! – felelte Apollonia szórakozottan.

– A kisasszony tanít Stollwerckéknél is. Ugye, milyen izgalmas? Azért ez jelent valamit, nem gondolod? – Merengve mosolygott magában. Apollonia jól tudta, Maria már évek óta arról álmodozik, hogy egyszer feleségül megy valamelyik Stollwerck fivérhez. A család közeli barátságban állt Apolloniáék nagybátyjával, Josephfel, és a nagynénjükkel, Barbarával, ráadásul Stollwerckék a Josephékkel szomszédos telken húzták fel a nagy és impozáns Königshalle névre hallgató vendéglőjüket. Nos, igen, ők azok, akik minden téren igencsak ígéretes jövő elé néznek, tette hozzá újra és újra Barbara néni.

Maria elsősorban Nikolaus Stollwerckre vetett szemet, Apollonia ezt is tudta. Már gyerekkorában is, amikor a fiút még nem küldték el abba a bentlakásos iskolába, és alkalmanként lehetősége nyílt a különböző ünnepi rendezvényeken megcsodálni, a húga folyton ott sündörgött a jóképű, magabiztos járású és harsány fiú közelében. Persze Maria ezt sosem vallaná be, de Apollonia nagyon is jól ismerte a húgát.

– Mégis mit? – kérdezte Apollonia.

Maria ide-oda ingatta a fejét.

– Úgy tűnik, a bácsi és a néni nagy jelentőséget tulajdonít annak, hogy mi is olyan neveltetésben részesüljünk, mint a Stollwerck lányok.

– Hmm – hümmögött Apollonia, a húgára pillantva.

Most látta csak, Maria mennyire kicsípte magát Stollwerckék zongoratanárnője érkezése napján: fűzője, mint mindig, rettentően szorosra volt húzva, rózsaszínű ruhája csak úgy ragyogott, szőke haja pedig tökéletes frizurába volt fonva.

Amíg Maria izgatottan lesett az ajtóra, addig Apollonia a zongorát tanulmányozta. Vajon hogyan működhet? Lassan felállt, és odasétált a rengeteg billentyűvel és pedállal büszkélkedő fekete hangszerhez.

– Te meg mit művelsz? – kérdezte Maria.

– Én csak gondoltam, megnézem… – Apollonia leütött egy billentyűt, figyelte a hangot, és végigsimított a zongora fedelén. – Hát nem lenyűgöző egy szerkezet?

Maria nagyot sóhajtott.

– Ez nem egy szerkezet. Ez egy hangszer.

Apollonia megvonta a vállát.

– Mi a különbség?

Egy finom rántással felnyitotta a zongora fedelét. Fémhuzalok és apró kis fakallantyúk szorosan egymás mellé illesztve sorakoztak előtte.

– Azt csukd be, de gyorsan! Ha Barbara meglátja… – kiáltotta Maria.

– Csak egy pillanat – motyogta Apollonia, a keret jobb és bal oldalán lévő zsanérokat tanulmányozva. Megpróbálta kinyitni őket. Először meg sem moccantak, de amikor a másik kezével kívülről nekinyomta a keretnek, egyszerre felpattantak. Ekkor Apollonia óvatosan maga felé billentette és kiemelte őket.

– Apollonia! Mit művelsz? – szólt ismét Maria éles hangja.

– Ezt nézd meg… – suttogta Apollonia. Majd levette a billentyűzetet fedő lapot, és letette maga mellé a földre. – Nézd, ahogy a billentyűk…

– Apollonia Krusius! – Ekkor Barbara néni hangja szakította félbe, mire Apollonia úgy megijedt, hogy a lábával feldöntötte a billentyűfedelet. Az csattanva oldalra borult.

Barbara néni tágra nyílt szemmel, tátott szájjal, széles csípőjén ökölbe szorított kézzel bámult rá.

– Te meg mi az istenfáját művelsz? – kiáltotta.

– Én… hát… csak… – Apollonia gyorsan a fedélért nyúlt, visszatette, majd óvatosan megpróbálta visszailleszteni a keretet is a helyére.

– Én csak meg akartam… Gondoltam, mielőtt nekiállunk megtanulni, hogyan kell rajta játszani, esetleg megnézhetnénk, hogyan működik.

– Mi? Nekem ehhez semmi közöm – szólt közbe harsányan Maria, és magasba emelte a kötőtűjét, mintha csak jelentkezne. A gyapjút ezzel alaposan összebogozta.

– Téged senki sem kérdezett, Maria! – kiáltott rá szigorúan Barbara néni. – Apollonia, ha tönkretetted a zongorát, akkor megnézheted magad!

Apollonia gyorsan lecsukta a zongora fedelét, még egyszer végigsimított rajta, és elmosolyodott. Leütött egy hangot, amely magabiztosan és tisztán zengte be a termet.

– Minden rendben!

Amikor Barbara néni hangosan kifújta a levegőt, Apollonia azon sem csodálkozott volna, ha egy mozdonyhoz hasonlóan gőz jön ki a nagynénje száján, a hölgy annyira dühösnek látszott.

Bár valójában kedvelte Barbara nénit. Elszánt, kerekded nő volt, akinek szigorú ábrázata hatalmas szívet rejtett. Apollonia és a húga nála mindig nyitott és értő fülekre lelt, még a könnyeiket, az elkalandozó figyelmüket és a hangulatváltozásaikat is elviselte. Bár Apolloniának most talán tényleg sikerült kissé túllőnie a célon.

– Sajnálom, Barbara néni – suttogta, a cipőjét mustrálva.

– Na, jól van. – Barbara megfordult. Apollonia csak ekkor vette észre, hogy a zongoratanárnő is belépett. A nyitott ajtóban várakozhatott, amikor Barbara néni dühtől tajtékozva berontott. Szeme csukva volt, mintha feszülten gondolkodna, a kezét a háta mögött szorosan összekulcsolva tartotta.

– Jöjjön, Weber kisasszony! – mondta Barbara néni, a karját nyújtva.

Apollonia a homlokát ráncolva látta, ahogy a tanárnő egyik kezével a nagynénje karja után tapogatózva hagyja magát bevezetni a szobába.

– Jó napot, hölgyeim, a nevem Christina Weber! – szólt aztán meglepően harsányan, kerek arcán széles mosollyal. Ekkor felemelte szemhéját, és Apollonia döbbenten látta, hogy két szeme mintha két különböző irányba nézett volna, középen pedig tejfehér maradt.

Amikor Apollonia néhány órával később Barbara nénivel, Joseph bácsival és Mariával teázni készült, már a lekvár is kellően sűrű és ízletes lett.

– Na, milyen volt az első zongoraóra, lányok? – kérdezte Barbara néni, mielőtt beleharapott volna a pompás lekvárral megkent kenyerébe.

– Igazán érdekfeszítő – válaszolta Maria. – Egyszerűen elképesztő, hogy ez a vak hölgy ilyen jól zongorázik.

Apollonia bólintott.

– Igen, lenyűgöző volt. Ahogy leült, és játszani kezdett, azt sem tudtam, hol vagyok. Olyan fürgék az ujjai, és akkora beleéléssel játszik… Az idők végezetéig el tudtam volna hallgatni.

– Egy nap én is olyan csodaszépen szeretnék zongorázni, mint ő. – Maria felsóhajtott. – Vajon minden világtalan nő ilyen szépen tud zongorázni? Még sosem láttam vak embert. De a szeme… Ha nekem ilyen szemem lenne, mint neki… Én azt hiszem, nagyon is meg tudom érteni.

– Mint az orrod? – csúszott ki Apollonia száján. Maria azonnal elpirult, és Apollonia máris bánta, hogy ilyen kellemetlen helyzetbe hozta a húgát. Egy pillanatra kínos csend telepedett az asztaltársaságra. Barbara néni próbálta oldani a helyzetet.

– Tulajdonképpen honnan ismerik Stollwerckék Weber kisasszonyt, Joseph?

– Azt hiszem, Berlinből. A legidősebb fiú találkozhatott vele az egyik szalonban, és megkérte, hogy tanítsa a húgait.

– És a kisasszony hajlandó volt Berlinből Kölnbe jönni?

– Úgy tűnik, Stollwerckéknek a Königshalléban tartott koncertekkel sikerült elcsábítaniuk. Ezenkívül, ha jól tudom, nem kellett sokat győzködni, hogy jöjjön el a mi csodálatos városunkba.

– Tényleg? Ez szokatlan… – motyogta Apollonia.

– Ezek szerint mostantól mindketten képzett zongoristák lesztek – folytatta Joseph szórakozottan.

– Nos, hogy őszinte legyek… Nem hinném, hogy a zongorázás nekem való lenne – felelte Apollonia.

Maria gúnyosan felnevetett.

– Apollonia azt hiszi, hogy ő más, mint a többi lány.

– Más? – kérdezte Joseph a homlokát ráncolva.

Apollonia lassan elfordította a fejét.

– Ezzel meg mit akarsz mondani? – kérdezte, egy figyelmeztető pillantást vetve a húgára. Biztos ez volt a visszavágó a Maria orrára tett vicces megjegyzésére.

– Apánk tehet róla. Ő mondta mindig, hogy ez nem is lány, hanem csodagyerek.

– Egy mi? – Barbara a homlokát ráncolta, és Apollonia érezte, ahogy a fejében fortyogó harag egyre erősödik. Hogy beszélhet így Maria róla és az apjáról?

– Ó, de hisz tudjátok! Úgy tanította, mintha fiú lenne, nem emlékeztek? És a nővérem folyton azt gondolta, hogy egyszer majd egyetemre megy. Nem igaz, Apollonia?

Apollonia a tőle telhető leggonoszabb pillantást vetette a húgára, de Maria folytatta:

– Mindig vasárnap voltak az órák, ugye? Miután egész héten csak olvasott és tanult. És most nincs ínyére, hogy úgy kell élnie, mint a többi lánynak.

Joseph bácsi először Mariára, majd Apolloniára nézett, azután ismét vissza. Látszott rajta, hogy fogalma sincs, mit is mondhatna erre. Inkább beleharapott a kenyerébe. Apollonia észrevette, ahogy a szakállán néhány szőrszál lekváros lesz. A bácsi rágott, nyelt, majd így válaszolt:

– Csodagyerek? Nos, azt nem hiszem, az igen szokatlan lenne. De persze a mi Apolloniánk ettől még nagyon okos lány, ebben biztos vagyok. Nem igaz, Barbara?

Barbara megköszörülte a torkát.

– Hát persze, Joseph! Hát persze!

Apolloniának röviden sikerült elkapnia nagynénje tekintetét. A nő a homlokát ráncolta, és egy egészen apró pillanatra mintha Apollonia látott volna valami halvány felismerésfélét a szemében, miután a néni vélhetően értelmezte Maria szavait. Talán eszébe jutott, hogyan szedte szét Apollonia a zongorát, ahelyett, hogy játszott volna rajta? Hogy nemrég maga reparálta meg az ágyát, és hogy a sarkon túl, azon a bizonyos téren álló szökőkút spirálját is megjavította? Gyakran még saját maga is elgondolkodott rajta, vajon mennyire normális viselkedés ez egy tizenöt éves lánytól.

Apollonia a nyelve hegyébe harapott. Most vagy soha, gondolta, aztán így folytatta:

– Én tényleg nagyon szeretnék iskolába járni.

Barbara tágra nyílt szemmel nézett Josephre.

– Iskolába?

– Igen, szeretnék többet megtudni a világról. Olyan szörnyen keveset tudok! Például fogalmam sincs, hogy mitől szól a zongora, és hogy milyen anyagtól lesz sűrű a lekvár. Vagy hogyan működnek a gépek, amelyeket még régen Papa épített.

Ám mintha Apollonia e kijelentésével egy tiltott ablakot tárt volna ki előttük. Hirtelen hűvös lett a szobában. Mindenki egyenesen a tányérjára meredt.

– Papa volt a világ legjobb gépgyártója. Ő készítette a legfantasztikusabb gőzgépeket – folytatta, bár már ettől az egy mondattól is kirázta a hideg. Most miatta lett ilyen kellemetlen a hangulat az asztalnál, pedig általában mindent megtett, hogy elkerülje az ehhez hasonló helyzeteket. Ma azonban képtelen volt visszafogni magát.

– Te is jól tudod, mi történt Papa masináival – suttogta Maria.

– Nem, nem igazán. – Apollonia most visszatette a kenyerét a tányérra. – És te sem. Senki sem tudja pontosan, miért robbant fel az az üst, és miért történt az a katasztrófa Stollwerckék gyárában.

– Apollonia, nem akarom, hogy erről beszélj, tudod, hogy mennyire nem illendő – figyelmeztette Joseph.

Apollonia ennek ellenére folytatta:

– Egyikünk sem tudja, hogy történhetett ilyesmi. Ezért úgy döntöttem, hogy kiderítem. Mert biztos vagyok abban, hogy képes vagyok rá. Egy nap tudni fogom, hol csúszhatott hiba a számításba, és akkor majd…

– Elég, most már aztán hallgass! – szakította félbe Maria. – Ahhoz még te sem vagy elég okos, hogy Papát visszahozd az életbe. Vagy Mamát. Mindketten halottak. – A húga hangja élesen szólt, úgy tűnt, levegőt is alig kap szegény. – Joseph bácsi, elmehetek?

Joseph segélykérőn nézett a feleségére.

– Hagyjuk őket! A lányoknak először is le kell nyugodniuk – suttogta Barbara. – Tudod, mennyi mindenen mentek keresztül, Joseph?

– Igazad van, kedvesem. Menj csak, Maria!

Maria azonnal felpattant, és elrohant.

– Én is…?

Joseph homlokráncolva nézett Apolloniára.

– Te maradj még egy pillanatot!

Majd ismét beleharapott a kenyérbe, Apollonia pedig csendben várta, amíg befejezi. Egy örökkévalóságnak tűnő pillanat után a bácsi lassan megtörölte a száját és a szakállát a szalvétával, amely fölött időközben pár újabb csepp lekvár landolt, megvakarta nagy hasát, és felsóhajtott. Aztán így szólt:

– Volna itt valami, amit szeretnék megbeszélni veled, kislány.

– Igen, bácsikám?

Barbara intett Carlának, hogy leszedheti az asztalt. Aztán ő maga is elhagyta a szobát.

– Tudom, hogy igen értelmes kislány vagy – kezdte Joseph. – Apád nem egyszer elmondta nekem. És egy okos lánynak mindez különösen nehéz. Hisz pontosan érted, hirtelen mennyi minden megváltozott körülötted, amióta a szüleid elmentek.

– Nagyon hálás vagyok, amiért ilyen szeretettel befogadtatok minket – vágta rá Apollonia szinte gépiesen, ahogy oly gyakran tette.

Joseph azonban csak legyintett.

– Tudom, tudom. Szörnyű lehetett, hogy először az édesapádat veszítetted el abban a súlyos balesetben, aztán az édesanyádat is abban a szörnyű betegségben. Ráadásul mindkettőt ilyen rövid időn belül. Boldoggá tesz minket, ha némi biztonságot nyújthatunk nektek. – Ez sem hangzott igazán újdonságnak, a nagybátyja már számtalanszor hangoztatta korábban. – De azt is világosan el kell mondanom, hogy én egészen más ember vagyok, mint a bátyám. Nem hiszek a csodagyerekekben és az egyetemekben. Én kereskedő vagyok. Hiszek a kereskedelem nyújtotta jólétben, a becsületes munkában, és abban, hogy egy nőnek is mindenképp helyt kell állnia. Egy butuskának éppúgy, mint egy okosnak. Érted, mit akarok mondani, ugye?

– Természetesen, bácsikám – vágta rá gyorsan Apollonia, bár nem igazán volt biztos benne.

– Én meg akarlak védeni titeket, és meg akarom teremteni számotokra a biztos megélhetést. És erre meg is vannak a terveim. Ismered Franz Stollwercket?

Apollonia bólintott.

– Azt hittem, róla nem szabad…

– Ami két évvel ezelőtt a Stollwerck csokoládégyárban történt, azt szigorúan bizalmasan kell kezelnünk. Hisz nagy botrány lenne, ha bármi is kitudódna. Nemcsak Franz számára, hanem számunkra is. Hisz tudod, milyen szoros üzleti kapcsolatban állok Franzcal! Ő tényleg remek fickó. Néha kicsit haragos és lobbanékony, de alapvetően jó ember.

– Akkor olyan, mint Maria?

– Nem, egészen más, mint a húgod. Mindenesetre Franznak öt fia is van.

Apollonia lassan bólintott.

– Tudom, Joseph bácsi. Az egyiküket Heinrichnek hívják, ugye? Aztán ott van Peter, akinek a szeme eltérő színű. Meg a folyton rosszkedvű Nikolaus. Azt hiszem, Maria szemet vetett rá.

Joseph szeme körül ekkor vidám nevetőráncok húzódtak végig.

– Vagy úgy?

– De a másik kettőt nem ismerem.

– Ludwig és Carl még csak két- és ötévesek. Akárhogy is. Azt szeretném, ha te és a húgod valamelyik Stollwerckhez mennétek feleségül.

Apollonia a nagybátyjára meredt. Mennyire odalesz Maria, ha ezt meghallja, gondolta. Ellentétben vele. Nyelt egyet. Aztán csak hebegett-habogott:

– De… Én még csak tizenöt vagyok.

Joseph nevetett.

– Tudom. Természetesen nem kell most rögtön férjhez menned. De Franzcal már beszéltem erről, és ő is egyetért. Persze neki is ugyanolyan fontos, hogy alaposan felkészülj erre a házasságra. Vagyis, hogy megfelelő képzésben részesülj.

Apollonia érezte, ahogy tátva marad a szája.

– Valóban?

– Valóban. Téged és a húgodat egy évre a leányiskolába küldünk.

Apollonia a szája elé kapta a kezét. Egy év most valahogy végtelen hosszú időnek tűnt neki. Mi mindent tanulhat ott ennyi idő alatt! És mindezt csak azért, hogy majd hozzámenjen egy férfihoz, pedig az apja mindig is azt mondta, hogy ő más, mint a többi lány, ha nem akar, akkor nem kell férjhez mennie, nyugodtan járhat egyetemre. Bár sok évnek kell még eltelnie, mire Joseph bácsi esküvői tervei valóban aktuálissá válnak. És sokkal korábban mehet iskolába, mint várta. Hangosan tapsolt örömében.

– De hisz ez csodálatos! És ott matematikát is fogok tanulni? És természettudományt? Mint a Papával régen?

Joseph azonban a fejét ingatta.

– Azt nem. Ez egy leányiskola. Azért van, hogy felkészítsen titeket a házaséletre. Különösen egy olyanra, amilyet egy vállalkozó férj mellett élhet le egy asszony. Megtanulod, hogyan kell háztartást vezetni, kézimunkázni, franciául és angolul beszélni, ilyesmi.

Apollonia leeresztette a kezét.

– Ilyesmi – ismételte halkan. Azért ez is valami, tette hozzá magában.

– Csak ezt akartam mondani. Most már te is felmehetsz.

Apollonia lassan felállt, és távozni készült. Amikor az ajtóhoz ért, még egyszer hátrafordult. Halkan megkérdezte:

– És mi van, ha nekem egyik Stollwerck fiú sem tetszik?

Joseph elvigyorodott, és végigsimított a szakállán.

– Ó… Emiatt ne aggódj! A lényeg, hogy az egyikük megkedveljen téged, nem igaz?

– Persze, bácsikám – felelte a lány, és elindult.

2. fejezet

Nikolausnak kiáltani sem maradt ideje. Hatalmas robaj járta át a termet, fülét befogta, az egyik kazán mögé rohant, majd érezte a forró nyomáshullámot, és látta a lángnyelvet. Egy rövid pillanatra az egész gyárat lobogó fény járta át. Aztán füst szökött az orrába, köhögött, és a szájára szorította az ingujját.

– Gyerünk, mindenki kifelé! – kiáltotta.

– Gyorsan! – ráncigálta Peter.

– Nyomás! – zihálta Franz.

– Ne! – hallotta Heinrichet kiáltani. – THERESIA!

Nikolaus felült, és kinyitotta a szemét. Szaporán vette a levegőt, a homlokát verejték borította. Letörölte az arcát, és megpróbált megnyugodni. Kérlek, édes Istenem, bocsáss meg nekünk, gondolta, ahogy oly gyakran.

Eltartott néhány percig, amíg újra nyugodtan tudott lélegezni. Majd kikászálódott az ágyból. Egy pillanatra kinézett, két kezét az ablakpárkányon pihentette. A Bayenstraßén, az óváros déli részén már kint tüsténkedett néhány cseléd, kocsik hajtottak el, amott pedig két üzletember lépdelt kevélyen, magas kalapban, fénylő frakkban, vadul mutogatva filigrán pálcáikkal. Ha kinyitná az ablakot, biztosan hallaná a reggeli színes forgatagot is a Rajnán: az árut szállító hajósokat, és a ládákat partra rakodó dokkmunkásokat. Elvégre a kikötő csak egy házsornyira volt a Bayenstraßétól.

A városban már jócskán zajlott az élet, így Nikolausnak is sietnie kellett. Gyorsan belebújt a fényes szövetnadrágjába, begombolta fehér ingén a magas gallért, sálat tekert a nyaka köré, és felhúzta a szürke mellényét. Majd vizsgálódva szemlélte magát a tükörben. Az elmúlt évek során magas, erős férfivá érett. Feltette a cvikkert, ami még jobban kiemelte az arcát, markáns orrával és sötét bajuszával. Aztán kilépett a folyosóra. A házban is javában zajlott az élet. Két szobalány sietett el mellette egy halom ágyneművel, odalentről a konyhából pedig hangos csattogás és csörömpölés hallatszott. Két gyerek bömbölt, egy dajka énekelt nekik valamit, odakint egy hintó haladt el, a folyosókon itt is, ott is embereket látott elsietni és fel-alá rohangászni. Nikolaus szerette a családját. Mindig is úgy gondolta, a szüleiért és a hét testvéréért akár embert is ölne.

A családjáért és minden egyes családtagjáért. Holott a testvérei olykor csaknem az őrületbe kergették. Egyszerűen azért, mert olyan iszonyatosan sokan voltak. A szüleinek már tényleg nem kellene több gyereket vállalniuk. Soha nem mondaná ki hangosan, de a kicsikkel – Ludwiggal, Carllal és Theresével – tényleg a határokat feszegették ebben a házban. Nem csoda, hogy az anyjának, aki korábban olyan lelkesen vett részt a cukorkák gyártásában, már egyáltalában nem maradt ideje a családi vállalkozásra. És ha már néha az anyja is úgy érezte, hogy a fejére nő ez a rengeteg gyerek, akkor hogyan várhatták el Nikolaustól, hogy elviselje őket? A gyerekesen viselkedő Petert, aki egyfolytában idétlen viccekkel traktált mindenkit. A mindig álmodozó Heinrichet, akinek kizárólag a gépei jártak a fejében. Cartharinát, aki azzal a hatalmas, bátor, de mindig mélabús szemével nézett rá. Az anyját, aki szentül hitte, hogy mindig ott lesz az összes gyermeke számára, de aki ebben az elhatározásában kudarcot vallott, és a gyógynövények között próbált némi vigaszra lelni. És az apját, aki amennyire lelkes volt, ugyanannyira makacs természetű is.

Nikolaus nagyot sóhajtott. A fivérei vajon már lementek? Először Heinrich, majd Peter ajtaján kopogtatott be.

– Ó, a francba! – hallatszott egy kiáltás az egyik szobából.

– Jaj, ne! – érkezett a másikból.

Nikolaus a szemét forgatta, zsebre dugta a kezét, és ismét felsóhajtott:

– Igyekezettek már, az isten szerelmére! – morogta.

Heinrich csak nemrég tért haza az internátusból, Peter pedig az elmúlt hónapokat Párizsban töltötte. Bizonyára nem tesz jó benyomást az apjukra, ha már az első napokban folyton elalszanak. Jobb lenne, ha itt várná meg mindet. Így legalább sürgetheti kicsit őket, hogy siessenek már.

– Na, gyerünk! – kiáltotta szigorúan. – Hasatokra süt a nap!

Csaknem tíz percbe telt, mire Peter zihálva-szuszogva kiviharzott a szobájából.

– Egy hatalmas tapsot Nikolausnak! – kiáltotta. – Köszönöm, bátyó! Ha te nem vagy, valószínűleg délig aludtam volna. – A nagy kapkodásban rosszul gombolta be divatos francia zakóját, és hullámos haja is összevissza állt. Peternek azonban még ezt is elnézték. A legtöbben megbabonázva bámultak felemás színű szemébe. Az egyik kék volt, a másik barna.

Végül Heinrich is kiviharzott a folyosóra.

– Kösz, Nikolaus – morogta, és begombolta frakkját széles mellkasán.

Az utóbbi években ő is széles vállakra és markáns állra tett szert. Nemsokára ugyanolyan tekintélyt parancsolóan néz majd ki, mint Nikolaus. Az egyetlen különbség kettejük között, hogy Heinrich jóval alacsonyabb volt nála. Ezenkívül a haja is világosabb árnyalatot öltött, ábrázata a két szemöldök között súlyos gondolatoktól terhes grimaszt mutatott, ajka fölé bajuszt, állára pedig sűrű szakállt növesztett. Nikolaus alig akarta elhinni, hogy csak az elkövetkező héten lesz tizenkilenc éves, Heinrich máris olyan felnőttesen nézett ki.

– Te is elaludtál, öcskös? – mosolygott Peter ravaszkásan Heinrichre, miközben a haját próbálta úgy-ahogy rendbe szedni a kezével.

– Azt hiszem, túl sok időt töltöttem tegnap este az értekezésem olvasásával – magyarázta Heinrich bűnbánóan.

– Akkor indulás! – kiáltotta Nikolaus, utat törve maguknak. – Még sok dolgunk van ma.

Hallotta, ahogy a testvérei a háta mögött sutyorogva beszélgetnek egymással. Ez valószínűleg már sosem változik, gondolta Nikolaus: a tréfamester Peter és a folyton merengő Heinrich mindig is olyannak tűnt, mintha összenőttek volna. Már gyerekkorukban is folyton valami csínytevésen törték a fejüket. És bár Nikolaus csupán két évvel volt idősebb Peternél, és három évvel Heinrichnél, néha mégis úgy érezte, mintha ő lenne az egyetlen, akinek sikerült közülük felnőnie.

– Pedig, ha tudnátok, milyen csábító volt a gondolat, hogy ne kelljen már kora reggel azt a savanyú képét látni! – súgta oda Heinrich Peternek.

– És mennyire nem hiányoztak a nemzetközi politikai helyzetről szóló véget nem érő eszmefuttatásai!

– Nem? És az a szörnyű szájszaga, amikor odahajol hozzád, és megkérdezi, melyek voltak III. Napóleon legfontosabb külpolitikai sikerei és kudarcai az elmúlt években?

Erre Peter magas, szaggatott hangon selypítve folytatta:

– Stollwerck úr, hol nyertek a franciák? És hol szenvedtek vereséget? És mi lesz most Poroszországgal?

Nikolaus ugyan nem látta öccse reakcióját, de sejtette, hogy Heinrich szélesen vigyorog.

– Inkább szedjétek a lábatokat, ahelyett, hogy annyit csevegtek! – dorgálta meg Nikolaus a testvéreit, miközben igyekezett elnyomni a vigyorát. Néha bármennyire is gyerekesek voltak, nagyon hiányoztak neki. Lement hát a széles lépcsőn, és végigsétált a magas falakkal, hatalmas dísznövényekkel és piros-sárga mintás tapétával díszített előcsarnokon.

– Jó reggelt, Betty! – köszöntötte a dadust, akit mindig is nagyon szeretett, és aki most szemrehányóan csóválta a fejét.

Bettynek bizonyára nem kerülte el a figyelmét, hogy a három fivér már megint késik. Betty megöregedett, gondolta Nikolaus akaratlanul is, amikor a nő mellett elhaladva ráncos nyakára nézett. De inkább bele sem akart gondolni, hogy ez mit jelent.

– Elise, a kerge, jó reggelt! – kiáltotta Peter, lelkesen integetve a húgának, Elisabethnek, aki éppen akkor lépett ki a nyitott bejárati ajtón. Még utoljára a fivérei felé fordult, majd felsóhajtott. Csak tizenhárom volt, de az utóbbi időben igencsak felnőttesen viselkedett.

– Végre kegyeskedtetek felkelni? – kiáltotta, csípőre tett kézzel. Ekkor Cartharina, két évvel idősebb nővére sápadt, finom arcával és magasan a feje búbján összekötött szőke hajával bukkant fel az ajtóban.

– Elisabeth, hisz tudod, a tisztelt bátyáink javíthatatlanok – mondta, ám látszott rajta, hogy ő sem tudja elfojtani a mosolyát.

– Gyertek, a kocsink előállt!

A húga szeme alatti piros karikák ma mintha még erősebbek lettek volna, mint máskor. Nikolaus igyekezett nem aggódni annyit az egészsége miatt.

– Na, és mit tanultok ma abban a leányiskolában? Pukedlizni? Bólogatni? Mosolyogni? – ugratta a lányokat Peter. A három fivér pontosan tudta, hogy Elisabeth mennyire szereti ezt az iskolát, Cartharina azonban ki nem állhatja az órákat.

– Ma a kötés van napirenden, biztos vagyok benne, hogy csodálatos lesz – felelte Elisabeth kimódoltan, méltóságteljes hangnemben, miközben Cartharina csak a szemét forgatta.

– De az is lehet, hogy a kocsinkat egészen véletlenül valami baleset éri – suttogta.

– Mit mondtál, Cartharina? – suttogta a kis Elisabeth.

– Semmi, semmi. Most már tényleg mennünk kell, Elisabeth. Legyen szép napotok!

Erre el is tűntek, az ajtó pedig hamarosan becsapódott mögöttük.

– Jöttök már végre? – morogta Nikolaus, a folyosón át a konyhába kísérve testvéreit. Egy ilyen fontos napot, mint a mai, mindenképp egy kiadós reggelivel kell kezdeni.

Belökte az ajtót, hogy megkérje Minnát, a szakácsnőt, készítsen gyorsan nekik valamit, de még mielőtt szólásra nyitotta volna a száját, hirtelen megtorpant. Az igencsak terjedelmes konyhában – a mindenféle fogantyúval és fiókkal felszerelt hatalmas tűzhellyel, a falon sorakozó rengeteg tállal és kanállal, a porcelánedényeket tartalmazó polcokkal és a személyzet hosszú asztalával – nemcsak Minna, a szakácsnő, a világ talán legmagasabb asszonya állt, ahogy arra számítottak, hanem az anyjuk, Anna Sophia is. Az asszony lassan megfordult. A karjában tartva csaknem egyéves kislányát, Theresét. Nikolaus valahányszor a kislányra nézett, fején azokkal az apró, pici, szőke hajfürtökkel, mindig enyhe szúrást érzett. Hogy voltak képesek a szülei pont ezt a nevet adni neki?

– Drága fiaim, nem vagytok ti kicsit késésben? – Anna Sophia egy pillanatig szigorúan nézett mindhármukra, és a szokásosnál is lassabban pislogott a szemével. – És még Nikolaus is! Ezt igazán nem vártam volna tőled…

Haja hanyagul volt feltűzve, már reggel összekócolta, de puha arca csak úgy ragyogott, ajka élénkpirosan fénylett. A kis Therese egyik kis kezét feléjük nyújtva egy darabig érdeklődve nézte őket, majd arcát anyja nyakába fúrta, ahol a nő a kis amulettjét viselte. Kis lábacskájával rugdosott, meg-meglökve a kertészollót, amit Anna Sophia általában a szoknyájára tűzve hordott.

– A mi hibánk, Nikolaus csak minket várt – morogta Heinrich, kezét a nadrágzsebébe süllyesztve.

– Sajnáljuk, és ígérjük, legközelebb nem fordul elő, de tényleg! – erősítette meg Peter. – Csak már megint olyan rettenetesen fáradtak voltunk!

Az asszonynak végül halvány mosoly suhant át az arcán. Peternek, a kedvencének, soha nem tudott ellenállni, gondolta Nikolaus, és bosszantotta a hirtelen feltörő irigység, amit a testvérével szemben érzett.

Az anyjuk félreállt, és a három tányérra mutatott. Rajta a csodálatosan illatozó császárzsemlével, kolbásszal és vajjal, mellette pedig a három bögre kávéval, ami még mindig gőzölgött. Honnan tudja az anyjuk mindig ilyen pontosan, hogy mikorra készülnek el ők hárman? Az előbbi irigység egykettőre elillant.

– Elképesztő vagy – mondta Nikolaus.

– Csodás! – morogta Heinrich is.

– Ah, Mama! – helyeselt Peter.

Az asztal fölé hajoltak, hogy ott helyben, állva falják be az ételt.

– Csak lassan a testtel! – nevetett Anna Sophia. – Üljetek le, kérlek! Minna, magunkra hagynál minket egy percre? Kivinnéd Theresét Bettyhez és a gyerekekhez? A kertben van Ludwiggal és Carllal.

A hórihorgas szakácsnő bólintott, a karjába vette a gyermeket, aki azonnal sírni kezdett, és kiment a konyhából. Nikolaus, Heinrich és Peter meglepetten nézett Anna Sophiára.

– Nos, valójában nem feltétlenül kellene ezt megosztanom veletek, de azt hiszem, a nyitottság ebben a helyzetben mindannyiunk számára a legjobb. Peter, te fél évet töltöttél Párizsban. Heinrich, rád is ugyanez vár, be kell fejezned a képzésedet.

– Hogy aztán Nikolausszal együtt beléphessünk apa vállalatába – vágta rá Peter egy darab császárzsemlét rágcsálva, Nikolaus pedig csodálkozott, milyen magától értetődő természetességgel jönnek ezek a szavak az öccse szájára. Holott Nikolausnak az volt az érzése, hogy az öccse valójában szívesen késleltetné még egy kicsit a vállalati munkát, és élvezné a kötöttségektől mentes, szabad életét. A szíve mélyén Peter ugyanis igazi világfi volt, és egy olyan vállalat, mint a Stollwerck, nagy fegyelmet és lemondást követelt. Nikolaus tudta ezt, és Peterrel ellentétben máris készen állt arra, hogy meghozza az összes szükséges áldozatot.

– Igen, mindenképp ez lenne a legjobb – válaszolta Anna Sophia. – Számotokra, a vállalat számára és apátok számára is. Az elmúlt napokban tanúsított viselkedésetek mindazonáltal nem igazán győzött meg minket.

Nikolaus már nyitotta is a száját, hogy tiltakozzon, de Anna Sophia megpaskolta a kezét, hogy megnyugtassa.

– Természetesen nem rólad beszélek, Nikolaus.

– A mi viselkedésünk? – kérdezte Peter sértett hangon.

– Ugye nem szükséges ragoznom? – Anna Sophia sajnálkozva húzta el a száját. A két fiatalabb fivér egy pillanatra egymásra nézett, és jól láthatóan nyelt egyet.

– Szinte minden reggel elalszotok, éretlen kölyök módjára randalíroztok a folyosón, ahol csak lehetőség adódik rá, az agyára mentek a húgaitoknak, és pofákat vágtok Franz háta mögött. Nikolaus az egyetlen, akinek néha-néha sikerül észhez téríteni titeket. Apátokkal egy kissé… Tanácstalanok vagyunk. Ezért küldtünk titeket bentlakásos iskolába, hogy felelősségteljes fiatalemberré váljatok, aktívan részt vegyetek a családi vállalkozásunkban, hogy egy napon Nikolausszal együtt átvehessétek majd a teljes vállalkozást. Egy percig sem kételkedem, hogy minden képességetek megvan hozzá, és hogy sok mindent tanultatok. De innentől kezdve nektek kell eldöntenetek, hogy ezt az utat választjátok-e, vagy sem.

Heinrich leengedte a kezében tartott kenyeret, és elgondolkodva nézett az anyjára.

– Úgy lesz, Mama – motyogta.

– Ah, Mama! – sóhajtott Peter hangos csámcsogás közepette. – Egyszerűen csak olyan jó volt újra itthon lenni! Hisz tudjátok, hogy mennyire felelőségteljesen viselkedünk, ha akarunk! Ugye, Nikolaus?

Nikolaus felhorkant, de nem tudta elnyomni az ajkán születő vigyort.

– Valóban? – Anna Sophia figyelmeztetően felvonta a szemöldökét.

Peter megtörölte a száját, és kicsit halkabban folytatta:

– Igaz, mostanában kicsit… fegyelmezetlenek voltunk. De tudod jól… Amikor próbálnánk apának segíteni a vállalatnál, folyvást csak korlátoz minket. Vagy túl okoskodók vagyunk neki, akik mindenbe beleszólnak, vagy túlságosan bizonytalanok. Azt hiszem, ő az, aki még nem áll készen arra, hogy bevonjon minket.

– Ugyan, ez badarság, Peter! Igen, tudom, hogy Franz milyen szigorú tud lenni. De ő sokkal előrébb jár, mint ti, jobban átlátja a folyamatokat.

Heinrich is végigsimított a száján a szalvétával, hátradőlt, és kissé összeszűkült szemmel sandított Peterre.

– Mamának igaza van, Peter…

– Na igen, de a csokoládégyárban történtek óta…

– Ne is folytasd! – szakította félbe azonnal Anna Sophia éles hangon.

– Mi igazán nem tehettünk róla, mégis, néha teljesen úgy viselkedik, mintha az is a mi hibánk lett volna.

– Peter! – szólt rá öccsére erélyesen Nikolaus.

Minek kellett Peternek most felhoznia ezt a tiltott témát? Nikolaus ekkor ismét az álmában látott képekre gondolt, lelki szemei előtt ott lebegett az üstök közül előbukkanó kis Theresia arca. Nem lett volna szabad ott lennie. Miért nem vette észre senki? Hogyan sikerült neki titokban beosonni? Még mindig élne, ha a testvérei jobban odafigyelnek…

Heinrich is egykettőre elsápadt.

– Minden rendben? – kérdezte az anyja lágyabb hangon.

Heinrich végigsimított a bajuszán.

– Igen, Mama – morogta.

– Apátokkal mi szilárdan hiszünk bennetek, de nem ártana, ha egy kicsit ti is megerőltetnétek magatokat, rendben?

– Igazad van, Mama – bólintott Heinrich.

– Hát akkor – morogta Nikolaus, és egy nagy lendülettel felállt az asztaltól –, én megyek, mindent előkészítek, legkésőbb tíz perc múlva találkozunk.

Majd felkapott még egy zsemlét, és elrobogott.

A falak mentén mindenütt könyvekkel teli polcok sorakoztak, a szoba közepén álló íróasztalon pedig igazi papírkáosz uralkodott. Franz az asztal mögött ült, könyökét a térdére támasztotta, ujjbegyei a szája magasságában egymásba fűzve pihentek. Haja és dús szakálla az utóbbi években lassan őszbe fordult, a hasa is szép kerek lett. Nikolaus mellette állt, és épp elkapta türelmetlen pillantását, amikor végre kopogtak az ajtón, majd Heinrich és Peter is belépett.

– Szép jó reggelt kívánok mindenkinek! – mondta Franz olyan arckifejezéssel, hogy az egyszerre volt szórakozott és feddő.

– Jó reggelt, Papa! – felelte Heinrich.

Peter is elmotyogott valami köszönésfélét, és zavartan vakargatta a fejét.

– Sajnos feltartották őket, és most bocsánatot kérnek. Ugye, jól mondom? – kérdezte Nikolaus, sokatmondóan pillantva az öccseire.

– Igen, bocsánat.

– Értem. – Franz bólintott, és először Peter, majd Heinrich szemébe nézett. – Ahogy látom, anyátok már elmondta nektek a litániát, igazam van? Hát akkor… Lássunk is hozzá!

– Én közben előkészítettem egyet s mást. – Nikolaus a Franz mögött álló kanapéra mutatott, majd tányérokat, poharakat és egy kancsó tejet tett a mellette elhelyezett kis kerek asztalkára.

– Papa, te továbbra is úgy véled, hogy maradjunk a kézműves csokoládénál – kezdte Nikolaus, miközben a cvikkerét igazgatta. – Én megértem az indokaidat, különösen, ami a gőzgépek biztonságosságát illeti.

Nikolausnak ekkor feltűnt, ahogy Heinrich ökölbe szorítja a kezét a teste mellett. Mintha ez a téma az öccsét talán még nála is jobban elszomorítaná. Pedig a fiú szeretett csendben meghúzódni, és távolból szemlélni az eseményeket, mogorva tárgyilagossága a hétköznapokban az üzleti partnerekkel szemben is megmutatkozott, és csak igen ritkán hagyta – főleg, amikor gépekről és technológiáról esett szó –, hogy elragadja a szenvedély. Nikolaus azonban tudta, hogy legbelül igen érzékeny ember.

– De azt hiszem, más kritériumokat is figyelembe kellene vennünk, mint a költségeket és a mennyiséget.

– Tudom. – Franz megdörzsölte az állát. – Jó pár kimutatást kaptam tőled erről.

– Pontosan. Továbbá az ízvilágról is beszélnünk kell. Mint tudjátok, a hagyományos kézi gyártásnál az alapanyagok gyakran odaégnek, vagy izzadság és hajszál keveredik a masszába, amit erőteljesebb fűszerezéssel ellensúlyozunk. Ez azon felül, hogy drága, a termékek ízét is rontja.

– Ezzel azért tudnék vitatkozni, előbb nem ártana bizonyítani – vágott közbe Franz.

– Így igaz. Ezért is hoztam két különböző szeletet, az egyiket a mi csokoládénkból, egy másikat pedig a gőzgéppel készített fajtából.

Nikolaus öccsei látható kíváncsisággal tanulmányozták a tányéron feléjük kínált édességeket. Túl nagy különbséget nem láttak a porciók között. Talán az egyik mintha kicsit sötétebb lett volna, a másik valamivel halványabb színű, de az is lehet, hogy mindezt csak a fény játéka okozta.

– Nem árulom el, melyik csokoládé melyik gyártótól származik. Kóstold meg! Szerintem alaposan meg fogsz lepődni, milyen jó íze van a gőzcsokoládénak, Papa!

– Lehet, de én ezer közül is felismerném a mi csokoládénkat – felelte az apja.

– Hát akkor, kezdjük ezzel a tányérral itt!

Nikolaus megvárta, amíg a többiek is kiszolgálják magukat, aztán ő is vett egy darabot. A nyelvére helyezte, és máris érezte a kakaó ismerős ízét, az omlós, szinte homokszerű állagot, az édes cukrot. A szájában lévő kocka azonban sok kis darabra esett szét, ahogy rágni kezdte – és mindenki egyértelműen tudta, hogy ez biztosan az apjuk csokoládéja. Finom volt, kétség sem fért hozzá. De amióta megízlelte, Nikolaus folyton azon tűnődött, vajon nem lehetne-e ennél is jobbat csinálni. Nem szerette ugyanis, ahogy apró szemcsék ropognak a fogai között, arról nem beszélve, hogy a csokoládéban lévő levegőbuborékoktól morzsálódós lesz az állaga. Ráadásul, amikor lenyelte, ott volt az a furcsa utóíz a szájában. Olajos talán, vagy nem is, inkább kormos. És egy kis fahéj.

– Hmm – morogta az apja, megdörzsölve az állát, és bólintott.

Nikolaus máris rátért a következő fajtára. Ez nagyon hasonlított az előzőhöz, csak az utóíze volt más. Nikolaust az utóíz ezúttal a sötét földre és sóra emlékeztette.

– És végül ezek – mutatott az utolsó tányérra, amelyről szintén kiosztott egy-egy darabot.

Mindenki azonnal tudta, hogy ez egy teljesen másfajta csokoládé. Bár az állaga ugyanolyan homokos volt, mint a Stollwercké, nem morzsolódott olyan hamar szét a szájban. És ami a legfontosabb, semmilyen utóíz nem maradt utána. Egy kicsi sem. Csak a kakaó és cukor ízét lehetett érezni, ezek pedig csodálatos egységet alkottak. Egyszerre volt kesernyés és édes, fűszeres és ízletes. A jövő íze, gondolta Nikolaus magabiztosan, miközben a többieket figyelte, és nem kerülte el a figyelmét, Peter milyen élvezettel hunyja le a szemét.

– Ez csodálatos! – mondta az öccse. – Van még?

Franz Stollwerck halkan felnevetett.

– Be kell vallanom, büszke vagyok rá, hogy ilyen agyafúrt fiaim vannak. Tisztában vagyok vele, hogy összejátszotok. Nehogy azt higgyétek, hogy nem veszem észre! – kacsintott rájuk az apjuk. – Nagyon agyafúrtak vagytok, mindhárman. De én is az vagyok. Én, hogy úgy mondjam, egyáltalán nem éreztem nagy különbséget. Amióta anyátok annak idején azzal az ötlettel állt elő, hogy csokoládét készítsen, és a cukorkákkal együtt értékesítse őket, az áruinkat becsületesen, kézzel őrölve és kézzel keverve állítjuk elő. Nálam ugyan nem fog felrobbanni egyetlen gőzkazán sem soha többet, tudjátok jól – sóhajtott egyet. – Most pedig kifelé! Nekem egy egész vállalatot kell vezetnem. – Felállt, és miközben kitessékelte őket, teljesen úgy festett, mint valami vénember, aki félig-meddig szórakozottan, félig-meddig mérgesen igyekszik egy csapat éretlen kölyköt ráncba szedni.

Nikolaus összeszorította a fogait, és minden erejére szüksége volt ahhoz, hogy az önuralmát megőrizze. Majd a tekintete találkozott Peterével, aki enyhén megrázta a fejét. Mindannyian tisztában voltak vele, hogy egyelőre nem tehetnek semmit, jobb, ha inkább annyiban hagyják a dolgot. Később talán az apjuk magától is eltöpreng ezen az egészen.

– Rendben. Akkor mára ennyi… – morogta Nikolaus, az orrát vakargatva. – Mi most elsétálunk a dómhoz, megnézzük, hol tart az építkezés. De kérlek, Papa, gondolkodj el ezen! Hidd el, nem beszéltünk össze!

És amikor Nikolaus az ajtóban még egyszer megfordult, látta, ahogy az apja megáll, és elgondolkodva szemléli a harmadik, üres tányért. Aztán az ajtó becsukódott mögöttük.

*

– Ezt nézd meg! – kiáltotta Apollonia, és megragadta Mariát a karjánál fogva. Szabad kezével a kalapját tartotta. Fejét egészen hátrahajtva felnézett a kölni dóm homlokzatára, amit impozáns faragványok, szobrok, sorminták és tornyok díszítettek.

– Hát nem hihetetlen? Nézd, milyen magasan dolgoznak azok az emberek odafent! Látod őket? Vajon hogy nézhet ki Köln onnan fentről? Képzeld el, mi lenne, ha hirtelen egyensúlyukat veszítenék, és lezuhannának?

– Szörnyűség! – kiáltott fel Maria. – Gyerünk, még hosszú út áll előttünk!

A lányok épp a Neumarktra tartottak, hogy orvosságot szerezzenek Barbara néninek. Ezenkívül azt is megengedték nekik, hogy az írószerboltban papírt és tollakat vásároljanak az új iskolájukba. Nem sok idejük maradt vacsoráig, de ahogy az lenni szokott, Apollonia képtelen volt elszakadni a dóm látványától. Imádta ezt a helyet. Amikor csak tehette, kijött a nyugati homlokzathoz, az építkezést megcsodálni. Vagy csak körbesétált a félig kész katedrális körül, és onnan nézte a központi pályaudvart, amit még 1859-ben nyitottak meg. Azóta fáradhatatlanul jártak a szerelvények csörögve-zörögve, gőzt eregetve a városra, és hozták-vitték az utasokat a messzi településekről. Imádta ennek a helynek a zajait: a sínek csikorgását, a vonatok zúgását, zakatolását, az emberek beszédét és a lábak csattogását, a katedrálison dolgozók kalapálását és fűrészelését, ezt a nagy nyüzsgést, a változást, a város növekedését és virágzását. Ha tehetné, egyetlen percet sem hagyna ki, gondolta. Folyton csak itt időzne, és figyelné, ahogy a saját gondolatai jönnek-mennek. Néha, az igazán tettre kész napjain arról álmodozott, hogy fog egy kötelet, a lábával magát megfeszítve lóg a homlokzaton, felszerelkezve kalapáccsal és vésővel. Hogy ő is részese lehessen ennek a dómnak, és vele együtt a város átformálásának. Persze ilyenkor mindig jókat kacagott a saját ostobaságán. Hogy miféle abszurd gondolatai támadnak néha! Ő sajnos csak egy lány, és az is marad.

Egészen magasan, fent a feje felett trónolt a középkori dóm daruja, amelyről számtalan munkás lógott le kötélen, vagy állt az állványzaton, és ügyködött a homlokzaton. Az elmúlt években a székesegyház akkora iramban növekedett, hogy a kölniek nem győztek csodálkozni, tágra nyílt szemmel álltak előtte, és alig akartak hinni a szemüknek. Most sem Apollonia és Maria volt az egyetlen bámészkodó a nyugati homlokzatnál.

– Induljunk már! – kiáltott ismét Maria, de Apollonia nem mozdult.

– Rögtön, csak még egy pillanat.

– Elképesztő, ugye? – csendült fel egy mély férfihang mellette.

– Az, bizony – válaszolta Apollonia.

– Jaj, Apollonia! – suttogta felé Maria. – Nem hozzád beszélt. – És jóval barátságosabban egy másik irányba: – Jó napot, uraim! – Maria a nővére karját ráncigálta. – Gyere már, Apollonia! – Apollonia végül kénytelen volt levenni az épületről a tekintetét. Először Mariára pillantott, majd a mellettük álló három férfira. Egyikük szórakozottan nézett vissza rá: robusztus testalkata, nagy, görbe orra volt, amelyen egy cvikker ült, ő maga fekete bajuszt viselt. Valahogy ismerősnek tűnt a lány számára.

– Lenyűgöző látvány, nem igaz? – kérdezte a férfi.

– De még mennyire! Órákig el tudnám nézni.

– Apollonia! – sziszegte Maria, és ismét megpróbálta a nővérét maga után ráncigálni.

– Ez nagyon is érthető, öhm…

– Krusius. A nevem Apollonia Krusius.

– Á, a szomszéd kisasszonyok! – vágott közbe egy kissé filigránabb testalkatú férfi. – Sejtettem, hogy ismerjük egymást valahonnan. Örülök, hogy találkoztunk.

A férfinak simára borotvált arca volt, vagány mozdulattal túrt bele hullámos hajába. Apollonia csak most – hogy jobban megnézte – vette észre, hogy a két szeme felemás színű.

Kissé zavartan pillantott a húgára. Akkor ezek nem a Stollwerck fivérek?

– Talán már nem emlékszik ránk. A nevem Peter Stollwerck. Ez itt a bátyám, Nikolaus, ő pedig Heinrich, a legfiatalabb jómadárkánk.

Heinrich szeme résnyire szűkült, szája azonban vigyorra húzódott sűrű szakálla takarásában.

– Egy évvel vagyok fiatalabb nála, kérem, ne hallgasson rá!

Apollonia tágra nyílt szemmel bámult rájuk. Jól hallotta? Stollwerckék? Azok a Stollwerckék, akikhez nekik feleségül kellene menniük? Joseph bácsi épp a minap említette őket. Korábban gyakran látta mindhármat, elvégre a szomszédaik voltak. Mint szokatlanul komoly arcú fiúk, úgy éltek az emlékezetében. Aztán mindannyian egy bentlakásos iskolába mentek, és most hirtelen igazi férfiakká értek. Miért történik vele folyton ilyesmi? Ha nem vitt magával esernyőt, egészen biztosan eleredt az eső; ha új ruhát kapott, már az első nap elszakadt a szegélye; ha valamit véletlenül leejtett, Barbara néni mindig rajtakapta, és most, hogy ellátogat kedvenc kölni helyére, éppen Stollwerckékbe botlik bele. Érezte, hogy forróság önti el az arcát.

Szólásra nyitotta a száját, köszönni akart a többieknek, de Heinrich Stollwerck máris megelőzte:

– Minő szokatlan, hogy a szomszéd hölgyek ekkora érdeklődéssel viseltetnek egy építkezés iránt!

– Ó, de még mekkorával! Hihetetlen, amit itt mostanában véghez visznek. Az építőmestert Ernst Friedrich Zwirnernek hívják. Zseniális elme lehet. És azok az emberek ott fent egytől egyig csakis az ő utasításait várják, el tudják ezt képzelni? Minden mozdulatot tökéletesen kell végrehajtani, minden centiméternek passzolnia kell, és mindent folyamatosan kell ellenőrizni, hogy biztosan jó legyen.

Apollonia mintha egy kicsit maga is meglepődött volna azon a sok mindenen, ami így hirtelenjében kibukott belőle. Nem először fordult elő vele: legtöbbször az első percben szinte ki sem meri nyitni a száját idegenek előtt, ám amikor mégis megteszi, csak úgy dől belőle a sok szó, mintha hetekre eltiltották volna a beszédtől. Pedig egy fiatal hölgynek nem lenne szabad ennyit fecsegnie. Ezt az anyja is alaposan belé verte. Nem számít, mit mond az apád, te lány vagy, és egy nap majd férjhez akarsz menni. Így hát viselkedj ennek megfelelően! – figyelmeztette mindig.

– Apollonia! – sziszegte ismét Maria, mire a lány gyorsan becsukta a száját. Igen, a húgának igaza van.

– Nekünk mennünk kell. Viszontlátásra, uraim! – mondta Apollonia a férfiak felé biccentve, majd elindult a húgával lefelé az utcán.

3. fejezet

Kaspar Rockstroh már azt sem tudta, milyen nap van. Vagy hogy melyik évben járnak. Szeme a messzi tengeren valami támpont után kutatott, de a tükörsima vízfelszínen semmi ilyesmit nem lehetett látni. Semmit, amin megakadhatott volna a tekintete. Nem volt ott egyetlen szikla sem, ami a hullámokat megtörte volna, közel s távol egy kicsinyke szárazföld sem, amely elválasztotta volna az égbolttól a horizontot. Nem látszott a napkorong, csak egy szürke, kontúr nélküli felhőtömeg, amely visszatükröződött a tengeren, azzal fenyegetve, hogy elnyeli a világot. Pedig milyen jó lenne felnézni az égre, ahogy régen, csodálni a különféle, folyton változó színeket, és beleálmodni magát a messzeségbe! Ám itt nem volt semmi más, csak az őt körülvevő szürkeség. Egyébként is, miről álmodozzon az ember, aki már rég elérte a messzeséget?

Kaspar a kötélen lógva érezte, hogy egyszerre önti el a forróság és a hideg, a rosszullét keserűen terjedt el benne.

– Hé, minden rendben, ember? – kiáltott át a túloldalról Eddi.

– Igen, igen – morogta Kaspar, miközben eloldozta magát a hajókötéltől, és a fedélzeti korlát felé tántorgott. Majd a kezére meredt. Mi baja a kezének? Aztán hirtelen, mintha csak Poszeidón idézte volna meg, képzeletében megjelent előtte Köln kikötője. Kaspar ismét maga elé idézte a hatalmas sajttornyokat, a cukroszsákokat és kelmekereskedőket, a sok-sok évvel ezelőtt látott képet, a városfalat és mögötte a félig kész dómot. Eszébe jutott, milyen esdeklőn várta-remélte, hogy Emma Mertens talán mégiscsak felbukkan valahol a kikötőben. És titokban azt is elképzelte, ahogy a lány keresztülrohan a városkapun, át a téren, hogy a Rajnába ugorva csatlakozzon hozzá a hajón. Ami persze tökéletes képtelenség lett volt. Ehelyett a rendőrök voltak azok, akik átrohantak a téren, akiket Victor Mertens uszított rá. Emma féltestvére, aki rajtakapta őket: a húgát a hitvány kocsissal, vagyis vele. Vajon mi történt volna, ha feladja magát a rendőrségen? Tényleg börtönbe vetetik? Vagy az is lehet, hogy minden egészen másképp alakul? Esetleg Emma szólhatott volna egy jó szót az érdekében, továbbra is együtt élhettek volna ugyanabban a városban, és titokban találkozhattak volna. Jobb lett volna, ha ott marad. Micsoda gyáva dolog volt eljönni!

– Várjatok! – kiáltotta annak idején. – Álljatok meg, vissza kell mennem!

Ám a Rajna egyre sebesebbé vált, és vitte-sodorta magával a hajót, a kikötő is egyre kisebb és kisebb lett. Kaspar a fedélzeti korlátba kapaszkodott. A keze, gondolta, mintha a kezével lenne valami. Aztán rájött, hogy az ujjai nem is a korlátot szorongatják, hanem egy darab kenyeret.

– Hagyjál, ez az enyém! – kiáltotta, és egyszeriben nem ismert magára.

Hirtelen egy izzadságtól, vizelettől és ürüléktől bűzlő magtárban találta magát. Akkor is érezte a szagot, amikor a száján át lélegzett, annyira átható volt. Körülötte mindenütt emberek nyomorogtak, bármerre is nézett. Deszkapriccseiken és azok alatt gubbasztottak, akaratlanul is egymás hátának és könyökének préselődve, kigúvadt szemmel meredtek arra a kevéske élelemre, amit a többieknek sikerült valahogy megszerezniük.

– Ha odaadod a kenyeret, a következő hajóra elsőként foglak felengedni – kuncsorgott egy csontsoványra fogyott férfi.

– Nem fogsz – felelte Kaspar halkan.

Nem akart ő gonoszkodni, ez csak egyszerű ténymegállapítás volt. Ha a következő hajóra kivándorlókat is felengednének, tömegek tolonganának a mólónál, és senki sem engedné őt oda egyetlen darabka kenyérért. Különben is, Kasparnak sürgősen szüksége volt némi élelemre. Napok óta nem kapott szinte semmit. A kikötő összes magtára és padlása dugig volt az Amerikáról álmodozó szerencsétlenekkel, akiknek még jegyet is sikerült szerezniük, ám akik továbbra is arra vártak, hogy helyet kapjanak valamelyik vitorlásra. Étel azonban alig jutott. Különben is, Kasparnak rengeteg pénzébe került helyet foglalni Emma és a maga számára a hajón, így igencsak takarékoskodnia kellett.

Miközben leharapott egy falatot, és rágott, ismét azon töprengett, nem kellene-e mégiscsak eladnia Emma jegyét. Hisz úgysem megy vele!

– Tűz! – harsant ekkor egy kiáltás, mire Kaspar megpördült.

Ismét a korlátnál állt, de az most egy egészen más hajó volt, a vitorlák bevonva, az ég kék – leszámítva a felfelé gomolygó fekete füstfelhőt. A lángokat csak később vette észre. A fedélzet fertőtlenítésére használt kátrányos kádból érkeztek. Az Amerika felé vezető hajóút második hetében már annyira tombolt a kolera, hogy a legénység drasztikus intézkedésekhez folyamodott.

– Tűz! – kiáltották újra és újra, aki tudta, pánikba esve merte a vizet az oltáshoz.

– Nem! – kiáltotta Kaspar. – Kátrányt nem lehet vízzel oltani.

De késő volt, a víz máris a lángokat érte, még hatalmasabbra szítva őket. Már egy vastag árbócra is átterjedtek. A tűz a fedélzetet sem kímélte, deszkáról deszkára terjedt, minden irányba. Az új élet reményében útra kelő utasok sikolyai elnyomták a tűz ropogását és a robbanást, mígnem egy feltekert vitorla a magasban lángra nem kapott, és ketté nem tört az egyik árbóc. Recsegve-ropogva zuhant a fedélzetre, ládákat törve ketté, matrózokat temetve maga alá. Ekkor már mindenki pánikszerűen tódult a fedélzetre, és próbálta elérni a mentőcsónakot. Kaspar sejtette, hogy nem tud majd eljutni Amerikába. Legalábbis nem ezzel a hajóval. És nem ebben az életben. Felmászott a korlátra, még egyszer belenézett a tűzbe, majd el, messze a tengerre, aztán az alatta elterülő mélységre, ahol az egyik mentőcsónakot épp ekkor bocsátották vízre.

– Hó-rukk, hó-rukk! – vezényelt egy matróz, az embereknek viszont eszük ágában sem volt rá hallgatni, inkább sebesen, hevenyészve eresztették le a csónakokat. Kasparnak sietnie kellett.

– Mi a fene! – Egy erős kar rántotta vissza. – Te meg mit képzelsz?

Kaspar megtántorodott. A látómező beszűkült, az ég hirtelen újra szürke lett, a hajó már nem égett, az előbbinél sokkal kisebb volt. Már megint egy másik, gondolta. És már megint egy másik év. A felhők is mintha csak pislákoltak volna, akár az apró gyertyák – amelyek hirtelen kialszanak.

Kaspar a hátán feküdt, amikor ismét magához tért. Smutje Osmar széles arcába nézett. A férfi szürke szakálla szinte az egész arcát betöltötte, mintha még a füléből és az orrából is szőr burjánzott volna.

– Te meg mit keresel itt? – kérdezte Kaspar portugálul. A sánta hajószakács szinte sosem hagyta el a konyhát. Kaspar csak egy pillanattal később jött rá: Osmar ezúttal sem tette.

– Nem, nem, barátom. Én ott vagyok, ahol lennem kell. A kérdés inkább az: te mit keresel itt mellettem? – kérdezett vissza, szintén az anyanyelvén. – Összeestél a fedélzeten, akár egy zsák. Szerencsére Beek és Eddi rögtön idehozott. Az pedig még nagyobb szerencse, hogy a kapitány sem vett észre semmit. Szóval maradj csak ott, ahogy vagy, a lusta seggeden! Alaposan megmártott volna a tengerben, én mondom neked.

Kaspar halkan felnyögött, és felült. Ott feküdt a hajópadlón Osmar tűzhelye előtt, az asztal és az edényes polc között. De vajon miért szédült ennyire?

– Én… nem érzem valami jól magam – mondta, és ismét hátrahanyatlott.

A keze, gondolta. Úgy égett, akár a tűz. Lassan a szeme elé emelte, arca fájdalmas grimaszba fordult. A tenyerén mélyvörös hurka húzódott, amelyből sárgás folyadék szivárgott. A sebnek már rég be kellett volna gyógyulnia. Hetek teltek el azóta, hogy be kellett húznia a vitorlákat, és egy hullám lesöpörte a lábáról. Erősen kapaszkodott a kötélben, ám a bőre az óceánon töltött hónapok, a sós levegő, a hőség vagy épp a hideg, a szörnyű étel – ami az utóbbi időben csupán szikkadt kenyérből és szárított lencséből állt – hatására nem bírta tovább. Mint valami ősrégi papír, úgy repedt és szakadt a bőr a kötél alatt. Először úgy bedagadt, hogy már nem tudta fájdalom nélkül mozgatni az ujjait. Aztán a seb újra felszakadt, vérzett, szivárgott és gennyesedett. Most meg mintha még tovább terjedt volna, az ujjai vörösek voltak, a karja forró, a láz elérhette a fejét is. Nagy levegőt vett. De vajon az elmúlt tíz év miért él még mindig ilyen tisztán az emlékezetében?

Hogy az álmai az Emmával tervezett közös életről az új világban hogyan tudtak egy pillanat alatt meghiúsulni, miért ment füstbe minden elképzelése? Amikor Emma nem jött, kiköpte a fűszálat, fogta az ócska, széles karimájú kalapját, berakta egy zsákba, és beállt inasnak az egyik teherhajóra. Itt padlót súrolt, gondozta a fedélzet alatt a levágásra szánt jószágot, a korláton át hányt, és zsákszámra cipelte a gyarmatokról a kávét és a kakaót. A visszatérés lehetetlennek tűnt számára. Emma féltestvére minden bizonnyal, amilyen gyorsan csak tudta, férjhez adta a húgát. Kaspar amúgy sem tudta volna elviselni a lány közelségét, anélkül, hogy láthatná. Teltek az évek, a tapasztalatlan inasból matróz lett, egykor szemtelen arcát levegő és nap barnította. Már csak ritkán nézett fel az égre. Régi falujában, tanyasi fiúként csodálta a természet színeit, és közben gyakran nekiment a talicskának vagy felborította a fejőszéket. Ám az egykor oly sokat merengő, álmodozó, naiv fiúból szinte alig maradt valami. Az a néhány alkalom, amikor alkalma nyílt tükörbe nézni, megrémítette. Homlokán és halántékán ráncok húzódtak, kék szemével szúrósan nézett a világra – vagy inkább nézett el a világ mellett –, arcát pedig napfénytől kifakult szakáll takarta.

Összebarátkozott az okos Eddivel és az erős Beekkel, órákig kártyázott az öreg Osmarral, hogy ne kelljen sokat gondolkodnia, eközben alig várta a néhány partra szállást és rövid kiruccanást Amszterdamba, Bremerhavenbe vagy a gyarmatokra, ám a sok figyelemelterelés ellenére sem akart szűnni forró vágyakozása Emma Mertens iránt.

Emellett minden erejével azon volt, hogy ne gondoljon Linára. A lányára, akit annyi évvel ezelőtt, egy másik életben elszakítottak tőle. Oly sokáig kereste őt, és mégsem lelte sehol… Gyilkosságba keveredett érte, elhagyta a szülőfaluját, egész Kölnt átfésülte. Még egészséges kezével lassan feltűrte inge ujját, és alkarja belső oldalára nézett. A tetoválást egy külföldi kikötőben csináltatta sok-sok évvel ezelőtt. Attól félt, hogy elfelejti lánya gyermekkori arcát. Hüvelykujjával végigsimított a mélyen a bőre alá varratott, dacosan lekonyuló ajkakon, a kíváncsi tekintetet árasztó szempáron és a kislány szája fölötti fekete anyajegyen.

– Enned kéne valamit! – morogta Osmar.

Kaspar megpróbált újra felülni, és látta, ahogy a hajószakács egy bádogdobozban kotorászik.

– Jaj, kérlek, csak azt ne, már megint kétszersültet! – nyögte Kaspar.

– Csak ez maradt. És lencse. Már napokkal ezelőtt meg kellett volna érkeznünk São Toméra…

Kivette a kétszersültet, ezt a már hetekkel ezelőtt ehetetlenné vált kenyértorzót, néhányszor megkocogtatta egy kanállal, hogy a kukacok kihulljanak belőle. Aztán letört egy darabot, és beledobta egy tál kávéba.

Kaspar fintorgott.

– Rá sem bírok nézni.

– Nem is kell ránézned. Csak edd meg!

Osmar kivette a megpuhult kétszersültet, lekaparta róla a menekülő kukacokat, és a némileg puhává varázsolt kenyeret Kaspar egészséges kezébe nyomta.

Kaspar sóhajtott, de továbbra is annyira szédült, hogy úgy gondolta, jobb, ha inkább hallgat Osmarra. A szájába tömte a kétszersültet, és igyekezett nem sokáig rágni, hogy gyorsan megszabaduljon a szájában érzett penészes íztől.

– Hadd nézzem a kezed! – Osmar letérdelt Kaspar mellé, és megragadta a karját. – Jézusom, még ilyet! – rázta a fejét. – Neked sürgősen orvosra van szükséged. Remélhetőleg São Tomén találunk.

– Joséhoz megyek. Egy jó barátom, aki elvisz majd az orvoshoz a kakaóültetvényre. Emlékszel rá?

Kaspart ismét szédülés fogta el, és fáradtan visszahanyatlott a deszkapadlóra.

A következő napokat – amíg végre elérték a sziget kikötőjét – Kaspar kábult állapotban töltötte. Eddi és Beek cipelte be a kabinba, majd fektette a függőágyába. Még a kapitány is benézett egy percre, hogy megbizonyosodjon, valóban nem tudja hasznát venni a fedélzeten.

– Itt eszi a fene, közben felzabálja a maradék készleteinket – morogta, de Eddi, Beek és Osmar mindent megtett, nehogy lehajítsa Kaspart a hajóról. Így hát a férfi kábultan feküdt a függőágyán, ringatózott a hullámokkal, érezte az alsó fedélzetközben szinte elviselhetetlenné váló hőséget, a legénység átható bűzét, közben hallgatta a portugál és angol tengerészdalokat, amiket kötélhúzás, szivattyúzás vagy pihenés közben énekeltek.

Esténként Beek hozott neki kétszersültet, megkeverte a kártyát, és a hogyléte felől érdeklődött.

– Ha megérkezünk, és sehol sem látod Josét, csak tegyél fel a vonatra! – mondta Kaspar. – Arra, amelyik Roça Rio do Ouro felé tart. Az északon van, valahol az erdő mélyén. Ott dolgozik, meg bírod jegyezni?

Beek megvonta hatalmas vállát, előrebiggyesztette kicserepesedett alsó ajkát.

– Nem beszélek portugálul, de hisz tudod!

Kaspar hunyorgott, hogy kikeresse a megfelelő kártyalapot, és letegye.

– Öt éve járod az utat ide-oda Portugália és São Tomé között.

– És akkor mi van? A lényeg, hogy a fedélzeten értsem a parancsot.

Kasparnak vigyorognia kellett. Beek már akkor is vele volt, amikor még Bremerhaven és Portugália között hajóztak, és inkább a Kaspar iránti hűségből, mint kalandvágyból szegődött el vele együtt a távoli délre tartó Renitára. Eddi beszélt vele a kikötőben, ő győzte meg arról, hogy így tegyen. A hamburgi férfi már jó párszor megjárta São Tomét, és esküdözött erre az afrikai paradicsomra. Aztán Kaspar és Beek valahogy a Renitán ragadt.

– Mi is a neve, Roça micsoda? – kérdezte most Beek.

– Rio do Ouro. Az arany forrása.

– Na és honnan ez a név? – Beek ismét megvakarta a fejét. A hajón jó ideje fogytán voltak a szappannak, a legénységnek már minden testrésze viszketett.

– Kakaót termesztenek. Ami aranyat ér, annyit hoz a termelőknek. A csokoládé egyre népszerűbb Európában.

– Honnan tudsz te ilyeneket? Én partra szállok São Tomén, eszem valami rendes ételt, elnézem a gyönyörű nőket, és élvezem az életet. Aztán mielőtt vitorlát bontanánk, bedobálom azt a sok zsákot a kakaóval a hajóba. Azt mondd meg, te mi az ördögnek tennél másképp!

– José miatt – felelte Kaspar, lapjával Beek lapja felé bökve. Az felnyögött, és begyűjtötte a kártyákat.

Kaspar az első évben ismerkedett meg Joséval a kikötői kocsmában, amelyet a szigetlakók csak pousadának hívtak. Remek fickó volt. Félig portugál, félig afrikai. Rabszolgaként született, de az apja fehér volt, aki kihozta a barakkokból, és beállította mozdonyvezetőnek. Az ország legnagyobb kakaóültetvényei és a kikötő között furikázott oda-vissza.

– Ha meghallja, hogy a Renita kikötött, mindig eljön a pousadába, hogy megigyon velem egy cerveját.

– Nem tudnád egyszerűen kocsmának és sörnek mondani? – fonta keresztbe a karját Beek maga előtt.

– Na, máris ismersz két szót portugálul! – bólintott elismerően Kaspar. – Sokat mesélt nekem a szigetről. Képzeld, sokáig teljesen lakatlan volt! Egészen addig, amíg a portugálok ide nem jöttek, és rabszolgakereskedelemmel nem kezdtek foglalkozni. Ekkor hozták létre a cukornád-, kávé- és kakaóültetvényeiket.

– Jól van, jól van, elég mára az okoskodásból, barátom! Aludnod kellene.

Kaspar bólintott. A beszélgetés és a kártyaparti ugyan egy darabig elterelte a figyelmét a fájdalomról, de már az egész karja lüktetett. Szinte pillanatok alatt ismét nyugtalan, lázas álomba merült.

Kaspart a legénység kiáltásai verték fel álmából, miközben próbált magához térni. Nem tudta, mennyi idő telt el, de azért tisztán hallotta a megkönnyebbülés és a kimerültség hangjait odafentről, a fedélzetről.

– Föld a láthatáron!

– Látjátok ezt?

– Ezt az átkozott édenkertet, ezt nézzétek meg! Azokat a zöld erdőket és fehér homokpartokat!

– És azt a hegyet.

– Az egy vulkán, te szerencsétlen!

– Végre hús! És tiszta víz! És asszonynépség! Már érzem is a szagukat.

– Itt csak vadak vannak, hát nem tudod?

– Annál jobb.

A matrózok harsányan felröhögtek, Kaspar pedig fintorra húzta a száját. Utálta ezt a férfiakra jellemző hozzáállást. Mintha a tenger okozta brutalitást, amelyből az elmúlt időben kijutott bőven, a szárazföldre is magukkal akarnák vinni. Körülnézett: azt a kevés holmit, amijük volt, valószínűleg már össze is pakolták. És ő? Csak nem feledkeztek meg idelent róla? Kaspar állapota az elmúlt napokban olyan sokat romlott, hogy fogalma sem volt, meddig bírja még. Felnézett a lépcsőre, ám egyetlen ütött-kopott csizma sem került a látóterébe.

– Eddi? – kiáltotta. – Beek?

Ám továbbra is csak a hangos nevetés hallatszott felette. Kaspar nagy nehezen feltápászkodott, minden erejét összeszedve átdobta a lábát a függőágyon, hogy lecsúszhasson róla. Megtántorodott, és egyenesen belezuhant Osmar karjába.

– Gondolhattam volna. Ezeknek teljesen elment az eszük odafent. Gyere, segítek!

Olyan erősen tűzött a nap, hogy Kasparnak a szeme elé kellett tartania egészséges karját. Nyers hal és sötét földillat terjengett a levegőben.

– Ó, a fenébe! Bocs, haver! – Eddi és Beek éppen a mólón sietett vissza. – Rólad csaknem megfeledkeztünk.

– Dehogy, soha nem lennénk képesek ilyesmire. Beeknek egy szavát se hidd, mi… Mi csak gondoltuk, gyorsan körülnézünk, hátha meglátjuk valahol Josét – folytatta Eddi, átvéve a szót Osmartól, aki felsegítette Kaspart a fedélzetre.

– És? Megtaláltátok?

– Még nem, barátom. De hamarosan meglesz, biztos vagyok benne.

Majd fogta Kaspar karját, és a vállára vetette. Beek ugyanígy tett a másikkal, így együttes erővel sikerült kisegíteniük Kaspart a partra a keskeny lécekből készült stégen. Osmar, Eddi és Beek sorra odaköszönt annak a néhány fehérnek, akikkel a kikötőben futott össze. José felől érdeklődtek. A legtöbben azonban csupán a fejüket rázták.

– Mégis melyikre gondoltok? – kérdezte a vállát vonogatva egy portugál kereskedő. – Merthogy akad itt jó pár José.

– Ő a mozdonyvezetője ennek a Roçának. Vagy hogy is hívják?

– Rio do Ouro – krákogta Kaspar.

– Akkor miért nem kérdezik meg a vasútállomáson?

A két férfi abba az irányba vonszolta Kaspart, amerre a kereskedő mutatott. Ott aztán egy alacsony növésű férfira leltek, aki végre nem hessegette el őket egyből a fejét csóválva. Bőre sötét volt, és szomorú mosoly ült ki az ajkára.

– Josét keresitek? – kérdezte, majd lassan megrázta a fejét.

– Nem ismeri véletlenül? – kérdezte Eddi portugálul.

– Mit mond? – kérdezte Beek a homlokát ráncolva.

– Ez a sziget nem túl nagy, persze hogy ismerem szegény párát!

– Ő a barátom. Miért, mi van vele? – Kaspar igyekezett a férfi szemébe nézni, és talpon maradni.

– Jó ember volt. De nem kellett volna beleszeretnie Imaniba.

Kaspar nagyot nyelt. Tudta, hogy José évek óta titkos viszonyt folytat egy rabszolganővel a Roçából. Eddig viszont a párnak mindig sikerült körültekintően és diszkréten találkozgatnia.

– De hát mit művelt?

– A nő terhes lett. Talán ezért akartak mindketten megszökni. De a toronyőr meglátta őket, és persze tüzelni kezdett.

Kasparnak zúgott a füle.

– És jól van?

– Imanit nem sikerült elkapniuk. De José azonnal meghalt.

Ebben a pillanatban Kaspar mindkét térde végleg megadta magát.

4. fejezet

– Ez a színház tényleg szebb napokat látott valaha – állapította meg Joseph bácsi a fejét rázva.

Apollonia nem igazán tudta mire vélni ezt. Számára a kölni Bayenstraßén álló épület most is ugyanolyan fejedelminek tűnt. Tátott szájjal bámulta a hatalmas boltívekben záródó kettős oszlopokat, a gazdagon díszített homlokzatot, az ívelt kaput, ahová egzotikus pálmafákat állítottak, az óriási hatágú csillagot és a háromszögletű tető alatt ékeskedő feliratot: Königshalle.

– De hát fantasztikusan néz ki! – mondta.

– Á, ha láttátok volna, milyen volt ezelőtt! Tíz éve még Franz egy kávéházat üzemeltetett itt színházi előadásokkal. Azok voltak ám a szép idők… Sajnos azonban leégett. Reméltem, hogy a Königshalle hasonlóan inspiráló hely lesz, mint a Deutsche Kaffehaus volt akkoriban. De előbb a színpad omlott össze, majd az érdeklődés Franz színitársulata iránt is alábbhagyott. Talán egyszerűen csak túl nagy volt a csarnok. Nem túl örömteli egy félig üres színházteremben ücsörögni. És nézzétek, mindenütt omladozik a vakolat!

– Ah, Joseph, kérlek, hadd élvezzük ezt az estét! – paskolta meg férje karját Barbara néni.

– Igazad van. Biztosan nagyon különleges lesz azokkal az egzotikus vendégekkel.

Apollonia már napok óta tűkön ülve várta ezt az estét. Egyfolytában az aznap fellépő akrobatacsoport nevét ismételgette magában: a Japán gépemberek. Ha csak rájuk gondolt, az egész teste beleborzongott. Még soha nem látott japán embert, Japán ugyanis csupán néhány éve nyitotta meg kapuit a külvilág számára. És bár nemrégiben egy japán delegáció utazott át Kölnön, Apolloniának és Mariának épp zongoraleckéje volt az ittlétük alatt, így lemaradtak a látványosságról. Utána a legvadabb állítások kaptak szárnyra: azt beszélték, olyan kicsik voltak, mint a gyerekek, és a bőrük olyan sárga, mint a nap.

Apolloniát azonban még ennél is jobban érdekelte a csoport nevének második része: a gépemberek. Egészen elbűvölte annak a gondolata, hogy ezekben az akrobatákban esetleg valami mechanikus komponens leledzik. Valami logika, valami kézzel fogható bizonyosság, amit annyira hiányolt a saját, egyre furcsábbá váló testéből mostanában. Milyen csodálatos lenne, ha a test egy magasabb hatalomnak engedelmeskedne, ha a tudomány maga irányítaná, nem pedig a saját érzéseink abszurditása!

Belekarolt hát a húgába, Mariába.

– Hát nem izgalmas? – suttogta.

– De, igen. – Maria elmosolyodott, majd sietve az arca elé emelte legyezőjét. Bizonyára azért, hogy eltakarja vele az orrát.

– Ah, hagyd már ezt az ostobaságot! – mondta Apollonia. – Hisz ma este különösen csinos vagy.

Maria lesütötte a szemét, és tovább ballagott.

– Gondolod, hogy Stollwerckék is itt lesznek?

– Talán. A város hetek óta csak a Japán gépemberekről beszél. Ha még itt vannak Kölnben, akkor biztosan eljönnek. Amúgy meg, nem hiszem, hogy Franz Stollwerck minden ok nélkül ajándékozott a bácsikánknak négy jegyet.

Maria röviden rápillantott, és Apollonia most mintha két vérvörös orcát látott volna a legyező mögül kivillanni.

– Izgulsz?

Maria idegesen felnevetett.

– Egyáltalán nem. Mégis mi történhet? Feltéve, hogy nem hozol minket már megint olyan kínos helyzetbe.

Apollonia felvonta a szemöldökét.

– Ezt meg hogy érted?

– Hát a viselkedésed a dómnál. Az felettébb kellemetlen volt.

– De hát nem is csináltam semmit!

Apollonia érezte, ahogy forróság kúszik az arcába, és kiszárad a szája.

Maria lerázta magáról Apollonia karját.

– Összevissza fecsegtél, mint valami ostoba gyerek. Melyik férfi akarná a te órákon át tartó előadásodat hallgatni?

Apollonia lelassította lépteit. A húga tényleg nagyon felhúzhatta magát, állapította meg. Különben nem lenne ilyen rosszmájú vele.

– Jössz már végre? – Maria a szemét forgatva legyezte magát a legyezőjével.

– Persze – felelte halkan Apollonia, a szoknyáját felkapva, és követte a húgát a kétszárnyú ajtón át az épületbe.

A Königshalle színházterme még nagyobb volt, mint amilyenre Apollonia emlékezett. A hatalmas ablakoknak köszönhetően a lemenő nap megvilágította a hosszú asztalokat, amelyeket finom, fehér abrosszal díszítettek. A jelek szerint az asztalok mindegyike a terem legfontosabb pontja felé nézett: a függönyök által takart színpadra, amely elé néhány sor bársonyborítású széket készítettek a díszvendégek számára.

– Milyen csodálatos! – kiáltott fel Barbara néni.

Apollonia csak helyeslően bólintott.

– Ott! – suttogta Maria, nővére könyökét izgatottan megérintve. – Ott vannak!

Apollonia a színpad felé nézett.

– De hát még túlságosan korán van!

– A fivérek, nem a japánok – sziszegte Maria, miközben Apollonia szinte szó szerint hallotta, ahogy a húga ismét a szemét forgatja.

– Hol?

– A díszvendégek sorában, a színpad előtt. De most nehogy odanézz!

Még mielőtt Maria befejezte volna a mondatot, Apollonia máris lábujjhegyre állt. És valóban, a színpad jobb oldalán, az első sorban ott ült a három férfi, aki a dómnál Nikolaus, Peter és Heinrich néven mutatkozott be. Vajon egy nap tényleg az egyikükhöz megy majd hozzá? Nem igazán tudta elképzelni. Remélhetőleg az a nap még jó sokára jön el.

– Apollonia! – sziszegte Maria.

– Mi az, csak nézelődöm.

– De túlságosan feltűnően.

Már épp készült, hogy visszaforduljon a húgához, amikor egy szempáron akadt meg a tekintete. Az egyik nagy orrú, bajuszos Stollwerck – Nikolaus, ha jól emlékszik – nézett bele egyenesen a szemébe. A lány nagyot nyelt.

– Na, bravó! – suttogta Maria, a legyezője rejtekébe bújva.

Most mi a csudát csináljon? – tűnődött Apollonia. Forduljon el? Az elég udvariatlan lenne.

– Üdv! – szólt hát feszengve, bár a férfi onnan elölről biztosan nem hallotta. Jobb ötlete nem lévén, felemelte az egyik kezét is. Vajon észrevette? Igen, most mintha a férfi is egy „üdv”-öt formált volna az ajkával. Majd ő is üdvözlésre emelte a kezét. Heinrich, a legfiatalabb, meglepődve nézett a bátyjára, majd tekintetével a tömeget pásztázta, végül ő is kiszúrta Apolloniát. Valószínűleg mostanra az ő arca is paprikavörös árnyalatban játszott. Szégyenlősen elmosolyodott, és a másik fivérnek is visszaintegetett.

– Apollonia, te meg mi az ördögöt művelsz? – sziszegte Barbara néni. – Mindannyiunkból bolondot akarsz csinálni? – A néni megragadta Apolloniát a karjánál fogva, és két széksor között átcsörtetve az asztalukhoz húzta. Itt pontosan négy hely volt, kiváló rálátással a színpadra, na és persze Stollwerckékre. Apollonia szégyenkezve bámulta az asztalterítőt.

– Hát nem megmondtam? – Maria lassan megrázta a fejét, és a húga rosszallását Apollonia ezúttal még csak nem is tudta zokon venni.

Amikor a függöny halk dobpergés közepette felgördült, csak akkor feledkezett meg valamelyest az előbbi szégyenteljes tettéről. A zenekar, amely a díszvendégeknek odakészített székek és a színpad között helyezkedett el – amit először észre sem vett –, most rázendített. Az akrobatáknak fekete, fejük búbján összefogott hajuk volt, a bőrüket egyáltalán nem lehetett sárgának mondani, mindenütt ragyogó fehér smink fedte el természetes színüket, a testük pedig a fizikai korlátokat nem ismerve hajladozott minden irányba. Még sosem látott ilyen csodálatos mozdulatokat, ilyen eleganciát és könnyedséget. Kézen álltak, majd ismét talpra szökkentek, és szaltózva ugráltak le a színpadról. Lázasan igyekezett kiélvezni az előadást annak teljes pompájában, de hogy is tehette volna teljessé az élményt, amikor azt sem tudta, épp merre kapja a fejét, annyira gyorsak voltak!

– Jó estét, hölgyeim és uraim! – szólalt meg egy széles csípőjű és még ennél is szélesebb mosolyú férfi öblös hangján, a színpadra lépve. Apró, vidámságra utaló gödröcske húzódott az állán, szemöldöke szórakozottan kúszott a magasba. – A nevem Franz Stollwerck, és szívből köszöntöm önöket a vendéglőmben. Nagy öröm számomra itt látni önöket, hiszen ma este egy igazán nagyszerű előadásban részesülhetünk mindannyian. Vendégeink most járnak először Kölnben, errefelé még senki sem láthatta művészetüket. Fogadják nagy szeretettel a Japán gépembereket!

– Igen – súgta oda Mariának. – Jaj, de izgalmas!

A Japán gépemberek bevonultak hát a színpadra, pontosabban: mint valami vasúti szerelvény, úgy érkeztek meg. Tetőtől talpig ezüstszürke ruhába voltak öltözve, és két nagy vaskereket gurítottak maguk mellett. Az egyik fiatal nő egy másikat tartott a karjában, és úgy pörgette-lengette, mint egy kapcsolórudat, ami a kerekeket hajtotta. Apollonia csak úgy ragyogott.

Egyszeriben az előbbi formáció alkotta szerkezet feloszlott, és az akrobaták kézenállásba lendültek a kerekeken, szaltóztak, majd újrarendeződtek. Néhányan gúlát alkotva álltak egymásra, fejük fölé tartották a kereket, miközben csikorgó hangot hallattak.

– Egy gőzgép! – suttogta Apollonia. Majd hirtelen az apjára és a két évvel ezelőtti szörnyű balesetre gondolt, de aztán a színpadon zajló produkció szerencsére ismét elterelte el-elkalandozó figyelmét, ami az akrobatákra irányult, akiket mintha egy gőzmozdony hajtana, olyan ritmikusan mozogtak.

Egyre több fellépőt, férfit és nőt, hajtott a gőz, játékuk egyszerre késztette őket darabos és gépies mozgásra. A válluk a fejüktől függetlenül mozdult, a karjukat mintha zsinóron rángatták volna, még a csípőjüket és a lábukat is mintha távolról irányították volna. Először csak lassan, aztán egyre sebesebben. Úgy suhantak át a termen, mintha kis gépek volnának, és Apollonia igyekezett nem elmulasztani egyetlen apró részletet sem ebből a csodálatos látványból.

*

– Hé, te meg mit bámulsz úgy egyfolytában? – rúgta sípcsonton az asztal alatt Walter Mertens a vele szemben ülő bátyját, Juliust.

– Hé, hagyjál már! – sziszegte Julius, tekintetét gyorsan újra a színpad felé fordítva.

Mertensék a Königshalléban ültek, a hátsó harmad egyik hosszú asztalánál. Juliusnak igencsak tekergetnie kellett a fejét, hogy lásson is valamit a színpadból – kétségkívül neki sikerült a legrosszabb helyet kifognia az egész családból. Bár az idő nagy részében Julius nemigen tekergette semerre sem a fejét. Úgy tűnt, egészen más köti le a figyelmét, pontosabban valaki, aki a színpad jobb oldalán foglalt helyet.

Walter megfordult, és megpróbálta kideríteni, vajon ki lehet az illető. Mindannyian kicsípték magukat, hogy ebben a bűzös teremben üldögéljenek, bort iszogassanak és suttogva beszélgessenek. Pedig, ha alaposan szemügyre vette az ember, az épület csaknem összeomlott a fejük felett. Legalábbis Papa ezt mondta. Papa szerint az ablakokat és az oszlopokat mindenütt repedések tarkítják, a székek kiültek, a színpad is igencsak elhasználódott már. Ezek a finom uraságok pedig úgy tesznek, mintha a legnagyobb pompában foglalnák el helyeiket. Nevetséges, mondta Papa. Walter most azon tűnődött, hogy az apja miért akart egyáltalán idejönni. Életében nem látott még ilyen unalmas dolgot, mint azok a sárga japánok odafent a színpadon. Mi a fenét akar ez jelenteni? Mit akarnak mindezzel mondani? Valamit, ami az ember idegeire megy? Mintha majmok lennének, olyan hangokat adnak ki, és valami egészen furcsa módon vonaglanak ott. És Papa még pénzt is adott ezért?

Julius ismét a színpad jobb szélét figyelte, Walter pedig követte bátyja szemét a tekintetével. Lehet, hogy a Stollwerck fivéreket bámulja így, ahogy ott trónolnak egymás mellett a sorban pöffeszkedve? Hogy Walter mennyire utálta ezt a családot! Papa épp eleget mesélt neki Franz Stollwerckről. Néhány évvel ezelőtt Victor Mertens egy nagy üzemet hozott létre a városfal mellett, és ajánlatot tett Franz Stollwercknek, hogy szívesen megveszi tőle a cukorkaüzletet. A férfi azonban kerek-perec visszautasította. Így hát az apjának nem volt más választása, minthogy a saját édességeit dobja piacra, és versenyre keljen Stollwerckékkel. Ezt látva Stollwerckék városszerte csúnya hazugságokat terjesztettek az általa készített cukorkákról. Papa legalábbis nem talált más magyarázatot arra, miért ment tönkre olyan hamar az üzeme. Hisz a cukorkák, amiket csinált, olyan ízletesek voltak! Nem sokkal később Walter anyai nagyapja, Abraham Schaaffhausen is megvonta vejébe, Victorba vetett bizalmát. És ahelyett, hogy őt tette volna meg a bankja igazgatójának, a sógornője férjét nevezte ki, akinek onnantól kezdve folyamatosan jelentenie kellett Papának. Az öreg hatásköre ezentúl kizárólag a Schaaffhausen család tulajdonában lévő cukorfinomítókra korlátozódott. Nem csoda, hogy megkeseredett ember lett belőle, gondolta Walter – ugyanakkor bűntudatot érzett e gondolat hatására. Mert Papának nem volt könnyű dolga az életben. Hisz Walterék anyja már fiatalon hátat fordított a családnak. „Anyád igazából nem is akart téged, Walter, tudod-e?”, mondogatta neki néha. És bár Walter annyira gyűlölte ezt a történetet, mint semmi mást a világon, az apja újra és újra elmesélte neki. „Sibylle egyszerűen elhagyott minket. Csak ritkán tett eleget a kérésemnek, hogy néha méltóztassa meglátogatni a testvéreidet. Az egyik ilyen látogatása alkalmával fogantál te. De gondolod, hogy anyád örült neked? Nem, az a gonosz nőszemély úgy üvöltött, mint a fába szorult féreg. Úgy kellett kiragadnom téged a karjából, különben nem tudom, mit tett volna veled.

Walter érezte, ahogy az emlékek hatására forróság önti el az arcát. Az asztal fölé hajolt.

– Undorító egy látvány, nem igaz? – sziszegte a bátyjának, tekintetét a pökhendi Stollwerck fiúkra szegezve.

– Hmm – morogta Julius.

– Mennyire gyűlölöm mindet! Még a nők is undorítóak. Nézd azt az aszott csontvázat ott elöl! Milyen betegnek néz ki azzal a hatalmas, kiugró szemével! És az a kicsi mellette már most milyen kövér, ugye? Micsoda egy matróna lesz belőle, mire felnő!

– Hmm – morogta Julius ismét.

Walter ekkor elhallgatott. A bátyja komolyan az egyik Stollwerck lányt figyeli?

Walter lejjebb vette a hangját.

– Azt hiszem, Papa tervez valamit. Nézz csak rá! Amikor kifundál valamit, az látszik a szemén.

– Meglehet, igen. De most már tényleg maradj csendben, Walter! – suttogta Julius.

– Tegnap hallottam, amikor Ferdinand bácsival beszélgetett. Azt mondta, végre rájött, hogyan lehetne fogást találni a Stollwerck dinasztián.

– Tényleg?

Julius végre ránézett. Az meg hogy lehet, hogy a bátyjának ilyen sima, egyenletes bőre, ilyen tökéletesen formált szemöldöke van, és ilyen sűrűn nőttek a szempillái? – gondolkodott el Walter. Senki sem gondolná, hogy Julius is egy Mertens. Hisz kinézetre szöges ellentéte Walternak, aki a külső jegyeket tekintve inkább az apjára ütött! Még csak tizenkettő volt, de már akkor ugyanolyan gyorsan elvörösödött, mint az apja. És neki is csúnya volt a bőre, a száját pedig folyton kissé tátva tartotta.

– Igen, esküszöm! Azt mondta, hogy a Stollwerckek majd néznek egyet. És hogy amit kigondolt, arra soha senki nem számítana.

– Gyerekek, nem tudnátok kicsit csendben maradni? – sziszegte egy hang mögötte.

Walter megfordult, és alaposan szemügyre vette a középen szigorúan elválasztott, göndör hajú férfit. Az idegennek hirtelen tátva maradt a szája. Udvarias mosolyt öltött magára, úgy suttogott Victor irányába:

– Ó, kérem, bocsásson meg, Mertens úr! Maga az? Nem tudtam… És a kisasszony bizonyára a lánya, Wilma, ha nem tévedek? Á, és Julius és Walter! Örvendek!

Az apja savanyúan mosolygott a férfira.

– August Arkenberg! Micsoda véletlen! És a kedves felesége, Elise Arkenberg. Részemről az öröm. – Ekkor Walterhez és Juliushoz fordult, majd olyan barátságos hangon szólt, amilyet otthon soha nem ütne meg: – Fiúk, viselkednétek rendesen?

*

Hatalmas taps tört ki, és Apollonia alig tudott megülni a fenekén a nagy lelkesedéstől. Mariára nézett.

– Hát nem csodálatos? Már annyira várom az est második felvonását!

Maria halványan elmosolyodott.

– Na igen, ez elég… sajátos volt…

– Ezek a japánok! – Barbara is sugárzóan rázta a fejét. – Olyan egzotikusak!

Apollonia nem igazán tudta, hogy ez mit jelent, de nagy lelkesedésében egyszerűen csak helyeselt. Miután a függöny is legördült, pezsgőt szolgáltak fel, és Joseph bácsi koccintásra emelte a poharát. Apollonia újra és újra hátravetette a fejét, hogy a magas ablakokat és a pompás oszlopokat megcsodálja. A kis kiszögellő erkélyekben mindenütt pálmafák sorakoztak, az asztalokon gyertyák égtek, fényük visszatükröződött a fényesre suvickolt poharakon. Cilinderek emelkedtek üdvözlésképpen, az emberek barátságosan kezet ráztak egymással.

– Á, Franz! – Joseph bácsi felugrott, hogy megveregesse barátja hátát, aki éppen akkor csatlakozott hozzájuk. – Csodálatos mutatványt hoztál ide nekünk, Kölnbe, gratulálok. Ugye, ismered a családomat?

– Hát persze! Barbara, Apollonia és Maria, nem igaz? – Franz Stollwerck mindegyikükre rávillantotta szívélyes mosolyát, és abban a másodpercben Apollonia már tudta is, hogy kedveli őt. A férfinak sűrű pajesza volt, és az egész lénye olyan magabiztosságot sugárzott, ami bámulatba ejtette.

– Jó napot, hölgyeim! Örülök, hogy eljöttek ma este. És köszönöm, kedves Joseph. Magam is egészen le vagyok nyűgözve. Emlékszel még a fiaimra?

Apollonia ekkor Mariára sandított, és elfojtott egy kis vigyort. Hát mégiscsak igaza volt! A húga ismét az orra elé tartotta a legyezőjét, ám nem lehetett nem észrevenni az arcára kiülő pírt.

– A legidősebb fiam, Nikolaus – mondta Franz, az asztaluk elé tolva a fivérek közül a legmagasabbat. Nikolaus a mutató- és hüvelykujjával végigsimított fekete bajszán, és felsőtestével röviden meghajolt. Egyenesen a lány szemébe nézett. Apollonia vajon tévedett, vagy a férfi a kelleténél valóban kicsit hosszabb ideig legeltette rajta a tekintetét? Apollonia jólnevelten pukedlizett, és igyekezett a húgánál valamivel kevésbé vöröses színt ölteni.

– Ő itt Peter. Most tért vissza Párizsból. Nikolausszal egy nap majd ő veszi át a kereskedelmi részleget. Ez pedig itt Heinrich, a legfiatalabb, technikusnak tanul, hogy ő gondozza a gépeinket. Nagy terveink vannak a csokoládégyárral. Megígérhetem: nem kell hozzá sok idő, és az egész ország rólunk fog beszélni – kacsintott Franz Apolloniára. – Azt tervezzük, hogy gőzgépekre állunk át. A fiaim meggyőztek róla. Az én Heinrichem pedig személyesen felügyeli majd a gépeket.

Heinrich a nadrágzsebébe süllyesztette a kezét, miközben az apjára nézett. Apolloniára igen mély benyomást gyakoroltak a férfi figyelemreméltó ráncai, melyek a szemöldöke között húzódtak gondolkodás közben.

– Igen, apa, hogyne! – mondta lassan, mintha az apját most hallaná először erről beszélni. Aztán fejét elfordítva Maria és Apollonia felé biccentett.

– Milyen izgalmas! – mondta Apollonia, szemét lesütve, kezét az ölébe ejtve.

– Úgy találja, Krusius kisasszony?

Most, hogy Heinrich kifejezetten őt szólította meg, természetesen muszáj volt felnéznie – bármi más udvariatlanság lett volna.

– Ó, hogyne! El tudom képzelni, milyen csodálatos lehet gőzgépeket gyártani egy csokoládégyár számára.

És most maradj csendben, parancsolta magának Apollonia. Mert a végén még képes és hozzáteszi, hogy ő is sokkal szívesebben vállalná ezt a feladatot, mint hogy egyszer feleség legyen valaki mellett.

– Én is pontosan így látom. A gépeknél nincs lenyűgözőbb, nem gondolja? Képzelje csak el… Amint a vízgőzt útjára bocsátjuk a megfelelő irányba, a mozdulatlan máris mozgásba lendül.

Apollonia ekkor a húgára nézett, aki figyelmeztető pillantást vetett rá. De képtelen volt tovább tartóztatni magát.

– Milyen igaza van, Heinrich! Apám is gőzgépeket készített, és pontosan elmagyarázta nekem a működésüket. Mondhatom, ez volt a legszebb dolog, amit valaha láttam. Hát nem csodálatos, hogy a tudomány segítségével életet lehelhetünk a tárgyakba? Gondoljon bele, micsoda dolgokra lenne képes az ember a gépek segítségével! Egyszer talán eljön az idő, amikor nem lesznek határok. Pontosan ezt láttam az előbb a színpadon is: az emberek és a gépek egyre inkább összenőnek, és hiszem, hogy egy nap majd eggyé válnak.

– Apollonia! – sziszegte Maria, miközben Joseph is mesterkélt köhögésbe kezdett.

– Ennek a lánynak aztán van fantáziája! – mondta a nagybátyja fulladozva. Majd nagy levegőt vett – minden bizonnyal azért, hogy témát váltson, Heinrich azonban elgondolkodást színlelő hangon félbeszakította:

– Nagyon izgalmas gondolat, kedves Apollonia. Én is el tudnék képzelni egy olyan jövőt, amelyben a hétköznapjaink minden területén gépek segítenének minket.

– Amikor a minap lekvárt főztem, arra gondoltam: milyen jó lenne, ha ki lehetne fejleszteni egy gépet, ami beállítaná magát a megfelelő hőfokra, és órákon át kevergetné a masszát, amíg a lekvár sűrű nem lesz. Mennyi munkát spórolna meg a szakácsnőknek!

Heinrich szája sarkában egy mosolyt jelent meg.

– Csodálatos! Pontosan ilyen gépre lenne szükségünk a csokoládégyártáshoz. Tudja, a kakaóbabnak elég…

Ekkor Franz Stollwerck megköszörülte a torkát.

– Na de Heinrich, ugye nem kívánod nyilvánosságra hozni a titkos csokoládéreceptünk minden részletét? – mondta, mintha csak viccelődne, és emiatt kacsintana Apollonia felé. Heinrich arckifejezése azonban elárulta, hogy az apja ezt nagyon is komolyan gondolta. A fiú döbbenten vonta fel a szemöldökét, és a fejét csóválta.

– Még szerencse, hogy megakadályoztad, apám! – felelte, alig észrevehetően Apollonia irányába sandítva.