Illusztrálta Tomislav Tomić

részlet

A mű eredeti címe: Impossible Creatures – The Poisoned King

First published in Great Britain in 2025

by Bloomsbury Publishing Plc

All rights reserved

Text copyright © Katherine Rundell, 2025

Illustration copyright © Tomislav Tomić, 2025

Map by Virginia Allyn

Hungarian translation © Bartók Imre, 2025

A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában nem sokszorosítható.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2024

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Bartók Imre

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Spirk Ildikó

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN: 978 963 584 755 6

Theodore és Phoebe Rundellnek

– két hihetetlenül csodálatos teremtménynek.

„A károgó holló bosszút üvölt”

– William Shakespeare, Hamlet (1601) (ford. Arany János)

„Az állatok közül egyik sem bölcsebb a sárkánynál. Áldásos ereje sosem hamis. Lehet az aprónál is apróbb, az óriásinál is óriásibb, a magasabbnál is magasabb és az alacsonynál is alacsonyabb.”

Lu Tien (1042-1102)

Az Őrzők Bestiáriuma
(részlet)

Létezik egy titkos hely a világunkban, biztonságosan elrejtve a kíváncsi tekintetek elől. Igazán vad és pompás helyről van szó: egy vidékről, ahol még élnek és gyarapodnak a mitikus teremtmények. Ezt a helyet Archipelagóként ismerik: összesen harmincnégy szigetből áll, amelyek közül némelyik akkora, mint Dánia, mások viszont parányiak, akár egy kisváros főtere. A szigeteken ezrével járnak-kelnek és repkednek a mágikus élőlények, nevelgetik kicsinyeiket, megöregszenek, meghalnak, majd kezdődik minden elölről. Mi már félig megfeledkeztünk róluk, minthogy nem látunk bennük mást, mint a gyerekmesék tartozékait. De azért nem pusztítottuk el őket – így hát életben maradtak. Sokan vannak, ragyognak, és valóságosak. Archipelago az utolsó mágikus hely a világon.

Al-miraj

Az al-miraj páratlan szépségű, szarvas nyúl. A fülei hosszúak, belül rózsaszínűek, szarvuk pedig színarany. Párzási időszakban ahová csak lépnek, friss fű szökik szárba a nyomukban; alig egy óra leforgása alatt zöldellő mezőt varázsolnak a kopár pusztából. Az al-miraj állítólag vonzódik a lovagias, bölcs és jóságos személyekhez. Lithiai Arian királynő egyszer meg akarta ajándékozni a kérőjét egy példánnyal, de a teremtmény hátat fordított az illetőnek, és helyette vidáman odaszökkent a szolgálójához. Ezt látva a királynő inkább a szolgálóját vette feleségül, akivel aztán boldogan éltek együtt, a kertjükben jó néhány aranyszarvú nyúllal.

Avanc

Az avanc lápvidéken élő húsevő, leginkább egy nagy fogú hódhoz hasonlít. Hófehér, tűhegyes fogai mindennap egy egész centimétert nőnek, úgyhogy folyamatosan koptatnia kell őket a sziklákon, fákon, olykor pedig az embereken. Bundájuk lágysága és buja szépsége könnyen arra sarkallhatja a gyerekeket, hogy megsimogassák ezeket a lényeket – azonban ha így tesznek, utána aligha fognak még egyszer ilyesmivel próbálkozni.

ELSŐ RÉSZ
A KASTÉLY

FIGYELMEZTETÉS, MIELŐTT BELEVÁGNÁNK

Sokan lehetetlennek tartották volna az általa okozott zűrzavart és felfordulást. Azt mondták volna, nincs meg benne az ilyesmi.

Pedig ott volt benne, csak éppen mélyen, nagyon mélyen. Vajon mi rejtőzik a házad alatt, ha elég kitartóan ásol? Sár és giliszták. Elrejtett kincsek. Csontvázak. Nem tudhatod. A lány mélyre ásott a saját szívében, és az igazság akarását találta benne. És valami mást is – bosszúvágyat.

A JAKULUSZSÁRKÁNY

Christopher Forrester arra ébredt, hogy egy sárkány rágcsálja az orrát.

A szóban forgó sárkány nagyjából akkora lehetett, mint egy veréb, legalábbis elég kicsi volt ahhoz, hogy elférjen a hüvelykje utolsó ujjpercén. Igazán szép, ezüstzöld teremtmény volt. Az ábrázata ugyanakkor elég fennhéjázónak tűnt ahhoz, hogy ha a kedve épp úgy tartja, akár egy vasajtóba is lyukat égessen.

A sárkány abbahagyta a rágcsálást, és megszólalt.

– Christopher! – mondta. – Téged aztán nem könnyű megtalálni.

A fiú felült.

– Jacques?

Minden ízében remegni kezdett – egyszerre a meglepetéstől és az örömtől.

Lehúzta magáról a takarót, és körbenézett a hálószobájában. A nadrágja a padlón hevert; az ablak egy londoni utcára nézett. Minden éppolyan volt, mint mielőtt nyugovóra tart, miközben semmi sem volt olyan, mint mielőtt nyugovóra tért, most ugyanis egy kicsiny sárkány gubbasztott az ágya melletti asztalkán.

– Jacques! – mondta ki ismét a teremtmény nevét. Valóságos volt, itt állt mellette, és most próbaképpen Christopher lámpájának izzóját harapdálta. – Mi történt?

– Azért jöttem, hogy visszavigyelek magammal – mondta a sárkány, majd lerázott némi üvegszilánkot a hátáról. – Mégpedig most azonnal.

– Vissza? Archipelagóra?

– Nyilvánvalóan oda. Parancsolom, hogy jöjj velem! – A gőgös fellépés mellett Christophernek feltűnt, hogy a lénynek reszket a hangja. A félelem miatt reszketett. A sárkány a fiú kezére röppent, és olyan keményen harapott a hüvelykjébe, hogy vér fakadt a nyomában. – Sürgősen szükségem van rád!

SÜRGŐSEN SZÜKSÉGEM VAN RÁD!

Christopher szíve megugrott, és mintha egyre feljebb és feljebb törekedett volna a belsejében. Azért próbált uralkodni magán, nehogy túlságosan is elárulja izgatottságát; továbbra is kimérten vette a levegőt, amíg felfogta, hogy mibe csöppent már megint. Utána sietősen magára kapta a tegnapi nadrágját.

– Nagyon értékelném, ha nem tekintenél svédasztalnak – közölte Jacques-kal. – Inkább mondd el, hogy mi történt. Hogy kerülsz ide?

– Hihetetlen erőfeszítések árán és némi zsenialitásnak köszönhetően jutottam el hozzád. Először elmentem Atidinába, majd átkeltem az ottani folyóban található átjárón. Elég hideg volt, és utálom a vizet. Úgy is mondhatnám, hogy egyáltalán nem élveztem a dolgot. Már ez is elég kellemetlen volt, de aztán arra gondoltam, hogy Skóciában megtalállak, ahová az átjáró vezet – folytatta. – Csakhogy nem voltál ott. Kikerültem a nagyapádat, majd a szagodat követve délnek indultam. Útközben megtámadott néhány galamb és egy senkiházi varjú. Nem tudtam tüzet okádni, vagyis nem akartam megpróbálni, nehogy felhívjam magamra az emberek figyelmét, úgyhogy azokból a rothadó étellel teli nagy zsákokból falatoztam, amelyeket valami érthetetlen okból a szürke utcáitokon hagytok. Elég undorító volt. Leszámítva azt a kis, négyszögletes palackokban tárolt vörös folyadékot. Azt ízletesnek találtam.

Ahogy közelebb hajolt, Christopher észrevette a Jacques álla alatti pikkelyeken megült ketchupot.

– De miért jöttél? Hiszen itt nem vagy biztonságban.

– Szerinted ezzel nem vagyok magam is tisztában? Nem jöttem volna el idáig, és nem röppentem volna el a dögletes szagot árasztó, négykerekű, gyilkos bádogteknőitek mellett, ha nincs rá jó okom. Nem volt más választásom – mondta Jacques, majd összekoccantotta a fogait, és elég nyomorúságos képet vágott. – Küldetésben járok.

– Miféle küldetésben?

Jacques azonban olyan dacossá vált, hogy megtagadta a választ. Kifújta a levegőt, de tűz helyett csak egy forró, fekete füstfelhő hagyta el a torkát, ami aztán pillanatok alatt be is töltötte a szobát. Christopher az ablakhoz ugrott, mielőtt még bekapcsolhatott volna a tűzriasztó, és sebesen ide-oda kezdte mozgatni, hogy huzatot keltsen.

– Jacques, áruld el!

A sárkány hadarva válaszolt.

– A nagy sárkányok tucatjával haldokolnak, és senki sem tudja, hogy miért.

Christophert villámcsapásként járta át a rémület. Ismerte a sárkányokat. Elég közel járt hozzájuk, hogy érezze az erejüket, azt a tiszta, megalkuvást nem ismerő intelligenciát, amely nem olyan, mint az emberi értelem, hanem valami végtelenül hatalmasabb, vadabb és ősibb.

– De hogyan? Melyik fajta? – Magában fohászkodott, hogy ne a vörös szárnyúak legyenek.

– Az északi jégsárkányok közül hatan pusztultak el. A déli sárga sárkányok közül tízen, őket a főnixek fedezték fel. Az ezüstfarkúak közül két család: tucatnyi halott. És egyre többen és többen lesznek, napról napra többen.

– Betegség végzett velük? Vagy… meggyilkolták őket? De hogyan lehet képes megölni bárki egy tucatnyi sárkányt? Még egy szfinx vagy egy mantikór sem lehet ilyen erős.

– Nem tudom! De Wyrma, a nagy vörös szárnyú, akinek a hátán egyszer te is repültél, engem küldött, hogy visszahívjalak. Azt mondta, vissza kell vigyelek Archipelagóra.

– De miért engem?

– Csak te segíthetsz! – Újabb füstfelhő szállt ki az orrlikaiból. – Vannak, akik szerint sárkányhimlő okozta a bajt, úgyhogy a nagy sárkányok nem mernek érintkezni egymással, mivel félnek a fertőzéstől. A többség szerint azonban gyilkosság történt, úgyhogy a sárkányok Archipelago egyetlen teremtményében sem bíznak meg. Te viszont a Másföldekről származol. Wyrma egyedül benned bízik.

Christopher fél kezét a kallantyún tartva megállt az ablak előtt. Tehát valaki… sárkányokat gyilkol? Eszébe jutott Wyrma; a tekintélyt parancsoló nagyszerűsége, szárnyainak viharos ereje.

– De hát mit tehetnék…

Jacques ismét fújtatott egyet, újabb dühödt füstfelhőt eregetve.

– A sárkányok nem szeretik, ha az emberek túl sokat kérdezősködnek. Ha folytatod a nyafogást, felégetem a szobádat. Jössz?

Menjen? Milyen veszélyek várnak rá, ha elfogadja a jakulusz hívását? És mit tehetne ő, amire a sárkányok a sok-sok évnyi erejükkel és végtelen tudásukkal ne volnának képesek? Ugyanakkor nehéz lett volna tagadni, hogy elfogta az izgatottság – hiszen a sárkányoknak szüksége van rá! Visszatérhet Archipelagóra. Vissza az unikornisok és a sárkányok, a longmák és kankók, a glimúr… Vissza Mal Arvorian földjére.

– Igen.

Az ágya alól kihúzott egy kis dobozt. Azt a fogat őrizte benne, gondosan pamutba csavarva, amelyet a szfinxtől kapott. Egy kést is tartott mellette, egy vízzel teli fémkulacsot, és némi ételt, csokoládét, müzliszeleteket, ropogtatni valót. Készen állt. Hiszen már várta ezt a pillanatot. Titokban mindig is erre vágyott: hogy valaki az ő nevét kiáltsa, és visszahívja.

Christopher bepakolta a fogat, a kést és a kulacsot a kabátzsebébe. A telefonja és némi pénz is volt nála, de az előbbit inkább előszedte, és ott hagyta az ágyon – nem akarta, hogy rátaláljanak. Írt egy üzenetet az apjának. Még korán volt, úgyhogy bizonyára aludt.

„Apa, visszamentem Archipelagóra. A sárkányok a segítségemet kérték.” Már azzal is borzongás futott végig rajta, hogy leírta ezeket a szavakat. „Ne haragudj, hogy nem kérdeztelek meg. Ne aggódj miattam. Biztonságban leszek.” Aztán az utolsó mondatot inkább kitörölte. Nem volt értelme mismásolni, úgyhogy helyette odaírta: „Óvatos leszek.” Végül ezt is kihúzta, és odabiggyesztette: „Szeretlek. Christopher.”

– Siess! – sürgette Jacques.

Christopher kivette a táskájából a belga úthálózattal kapcsolatos, elképesztően unalmas földrajzprojektjét, egy régóta ott felejtett, mosatlan zoknit, továbbá egy erősen megbuggyant banánt – majd Jacques felé nyújtotta a táskát.

A sárkány olyan tekintettel nézett rá, amitől még a rózsa is elhervadt volna. Vagy talán a szivárvány is leszakadt volna az égről.

– Kizárt, hogy ebben a dögletes bűzt árasztó, lábszagú, rothadt zsákban szállítsanak. A válladon fogok ülni, ahogyan illik. Ahogyan a nagy császárok ülik meg a hátasukat!

– Ki van zárva. Meglátnának.

– Akkor majd a felhők közt repülök, ahogyan érkeztem.

– A vonat gyorsabb és egyszerűbb megoldás. – A kis sárkány elég kimerültnek tűnt, de Christopher elővigyázatosabb volt annál, mint hogy erre az ő figyelmét is felhívja.

– Akkor nézz más megoldás után. A dögzsák szóba sem jöhet.

Christopher kabátja hosszú és vaskos volt, jó néhány nagyobb zsebbel.

– A tartalékzsebemben elférnél.

Jacques felhorkant.

– Ez már jobban hangzik. Éppen csak elviselhető, de legalább nincs olyan szaga, mint egy kisebbfajta világvégének.

Christopher kinyitotta a zsebét, mire a sárkány beleröppent. A pikkelyei még melegek és szárazak voltak, úgyhogy pillanatok alatt átforrósodott a belseje.

– Most pedig – jelentette ki a teremtmény –, indulás! – Ismét fújtatott egyet, mire sárkányfüst, ezúttal fehér és könnyű, szinte már édeskés sárkányfüst szállt fel a kabátzsebből. Christopher úgy érezte, olyan illata van, mint magának Archipelagónak, mint a glimúrnak, az óriási égnek, tele longmákkal és főnixekkel; olyan illata, mint a vad és elvarázsolt szigeteknek.

TARTALOM

Az őrzők bestiáriuma (részlet)

Első rész: A kastély

Figyelmeztetés, mielőtt belevágnánk

A jakuluszsárkány

Sürgősen szükségem van rád!

Út az átjáróhoz

Naravirala

Dousha hercegnője

A glimúr-szigetvilág

A madarak nyelvtana

Sonja hibája

Élet a kastélyban

Az újszülött gaganák ragacsos szépsége

Gyilkosság

Az elmúlt évek legfényűzőbb bálja

Düh

Hajsza a méreg után

Dr. Ferrara

A helytartó

A király hálószobája

Megégve

Napfelkelte előtt

Futás

A szfinx röpte

A centikórtej áldásos hatásai

Mal

Édesvízi forrás

Második rész: Sárkányok

Glimt szigete

Az árva longma

Lakoma és tervezés

A menedék palotája

A vörösszárnyú sárkányok

A barlang

Arach

A loquillan

A titkos ajtó

Az elszabadult könyvtár

A száműzött könyv

Felfedezés: az osztrigák nemcsak takonynak néznek ki, de az ízük is olyan

Az ellenszer lehetősége

Éjféli kiméra

A szerelem óriási és megoldhatatlan problémája

Mantikór

Napfény az obszidiánon

A csillagtorony

Harmadik rész: Bosszú

Mindigelőre

Az ég színei, a tűz színei

A szárnyas unikornisok

Számszeríj

A méreg íze

Christopher az erdőben

A temetés

Vád

A hihetetlen hercegnő

Bosszú

Argus

Dousha

Az igazságtalanság tűzokádó korbácsa

Fidens Nighthand, Irian Guinne

Kutatásunk vége

A sárkányok igazsága

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Amarante – SIL Open Font License

Cinzel Decorative – SIL Open Font License

IM Fell English – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License