A mű eredeti címe: Mittvatten

Copyright © Arne Dahl, 2018

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Szieberth Ádám, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-162-2 (papír)

ISBN 978-963-614-163-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Ács Eleonóra

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

I.

1

November 30., hétfő, 08:10

Sötétbe borult a folyosó, de Berger így is ki tudta venni a plafonon szép lassan mászó, szárnyas rovar alakját. Hosszan követte a szemével, de csak akkor jött rá, hogy méh, amikor már elfordította a tekintetét.

Csak a csukott ajtó kis, kerek kémlelőnyílásán szűrődött ki némi fény. Berger társa, egy nála idősebb férfi, az ajtó túloldalán lapult a jéghideg betonfalhoz. Mindkettőjük kezében fegyver volt.

Az idősebb férfi Bergerre nézett acélszürke szemével, és jól láthatóan bólintott. A pisztolyát markoló Berger a szabad kezével elővarázsolt egy nagyítóüveg-szerű tárgyat, majd hangtalanul a kémlelőnyílásra helyezte, és belenézett.

A perspektíva torz volt, de azért látszott a folyosó és az abból nyíló nappali. Sőt, az is kivehető volt a halovány pirkadati fényben, hogy a szemközti ablak felé két óriási sasmadár közeledik. Berger mintha lassított felvételen látta volna a fekete sziluettjüket, és úgy tűnt, hogy valami légáramlaton vitorláznak. Aztán emberi alakot öltöttek, és lábukat megvetve, mozdulatlanul álltak egy darabig, majd az egyik fölemelte a két kezét, és tízet, majd kilencet, majd nyolcat mutatott.

Berger visszadugta a nagyítót a zsebébe, és előrántotta a tolvajkulcsot. Nagyon óvatosan illesztette a zárba, de így is nyugtalanítóan zörgött, ahogy a láthatatlan nyelveket keresgélte. Hat, öt, négy… A kulcs még mindig nem akadt be. Három, kettő…

Miután végre kattant a zár, Berger pisztolyt szegezve benyitott, a két fekete ruhás alak pedig berúgta az erkélyajtót. Kis géppisztolyt szorongattak a kezükben. Nesztelenül, lebukva elindultak balra, Berger pedig szintén hang nélkül, továbbra is pisztolyt szegezve jobbra.

A nappali addig rejtve maradt részében egy fatüzelésű kandallót, egy kanapét, egy olvasófotelt és egy italkocsit látott. A fotel melletti asztalkán vaskos könyv hevert. Berger odament, hogy megnézze közelebbről, de a pisztolyt még nem dugta vissza a tokjába.

Most már látta a könyvre fektetett, sokdioptriás szemüveget is, meg azt, hogy a kötet Shakespeare összes művét tartalmazza angolul.

Mindent a szemnek, semmit a kéznek! Berger fölemelte a fejét, és szemügyre vette a falon lógó egyetlen képet. A lenyűgöző tájfotón alkonyi fényben úszó, ciprus- és fenyőfákkal borított domboldalt látott, meg itt-ott fehérlő házakat és lógó fejjel ácsorgó szamarakat. A teraszos domboldalon méhkaptárak sorakoztak lépcsőzetesen, a domb tövében a csillámló tengerig nyúlt a vajsárga virágmező, a víz fölé kolosszális sziklafal tornyosult… Berger Gibraltárt vélte felismerni.

Leguggolt a könyv mellé, és megvizsgálta a szemüveget, majd a vékony lapok közül kikandikáló könyvjelzőt is, de nem nyúlt semmihez.

– Ide! – kiáltotta egy fojtott hang.

Berger fölállt, és hátrafordult. A társa a folyosón állt és őt nézte. Az idősebb férfit, akinek rövidre nyírt haja a mágnes köré gyűlt vasreszeléket idézte, August Steennek hívták. A Nemzetbiztonsági Szolgálat hírszerző csoportjának vezetője volt.

Elindultak a hang irányába. Átvágtak a konyhán, majd egy folyosón haladtak tovább. Az egyik távolabbi helyiségből beszélgetés hallatszott.

Amint belépett, Berger látta, hogy a fekete ruhások már vállra vetették a géppisztolyukat. Kissé szkeptikusan vette szemügyre August Steen két „külső erőforrását”.

– Tiszta a levegő – jelentette Roy Grahn.

– De itt volt a lány – tette hozzá Kent Döös, és a láthatóan hangszigetelt fal felé intett.

Berger körülnézett a sivár, ablaktalan lyukban, amely nagyon elütött a hangszigetelt fal mögötti, lakályosan berendezett szobáktól. Láncot, bőrszíjat, infúziós állványt nem látott ugyan, de ez nem jelentette azt, hogy korábban sem volt ott ilyesmi, és nem tartottak ott fogva egy bedrogozott lányt.

Most néma csöndbe burkolózott az üres helyiség, a nappali viszont annál beszédesebb volt.

Berger leguggolt a bevetetlen ágy mellé. Az ágynemű gyűrött volt, és mivel lassanként hajnalodott, azt is látta, hogy a párnán ott maradt két-három hosszú, fekete hajszál.

– A barátunk nem igazán töri magát, hogy eltüntesse a nyomait – jegyezte meg.

– Ugyan miért tenné? – kérdezte August Steen. – Hiszen csak azt kell titkolnia előttünk, hogy hova vitte a lányt.

Berger fülét halk zümmögés ütötte meg. Egy méh repült át a szobán. Ugyanaz lenne, amelyik az előbb a plafonon mászott?

Utánament a konyhába, majd a nyomában ismét vissza a nappaliba. A fotelnél megállt, és kesztyűt húzott. Levette a könyvről a szemüveget, majd kinyitotta a vaskos kötetet a könyvjelzőnél, amelyet csipesz rögzített a laphoz.

Hamlet, harmadik felvonás. A könyvjelző a világirodalom egyik leghíresebb mondatát jelölte.

Lenni vagy nem lenni…

Berger ismét szemügyre vette a falon lógó tájfotót. Tenger, sziklafal, virágok, lépcsőzetesen sorakozó méhkasok…

Méhkasok!

A méh mintha megduplázott hangerővel zendített volna rá újra. Berger fölnézett. Már ketten voltak a plafon sarkában.

Ilyenkor, november végén is röpködnek még a méhek? Itt, Svédországban?

Lenni vagy nem lenni…

– A fickó méheket tart – jelentette ki.

Kent és Roy megvető pillantást vetettek rá. Steen semleges maradt.

– Micsoda? – szólalt meg végül Roy. – Itt bent?

– Aligha – mondta Berger.

– Ez olyan trendi dolog manapság, nem? – szólt közbe Kent. – Méhkasokat raknak ki a tetőre.

– A rohadt életbe! – fakadt ki Roy.

Steen összeráncolta a homlokát.

– A tetőre három út vezet – közölte. – Van a lépcsőház, a tűzlépcső, és az erkélyeken is föl lehet mászni. Grahn, megküzd két emelettel?

Roy megnézte magának az erkélyre belógó két kötelet, majd bólintott.

– Döös, magáé a tűzlépcső – folytatta Steen. – Berger, főlépcsőház. Én addig körülnézek. Akció előtt koordináljuk a tevékenységet. Jelentsék a pozíciójukat, és várják a parancsomat! Nyomás!

Roy kilépett az erkélyre, Berger és Kent pedig a bejárati ajtó felé igyekezett. A folyosón Kent elindult a tűzlépcső felé, Berger pedig fölkapcsolta a villanyt, és a másik irányban folytatta útját. A lépcsőházhoz érve feltűnt neki, hogy ott is mászik a falon egy méh.

Két opciót tudott elképzelni: ezek vagy kaptárszökevények, vagy nyomra vezető „kóstolók”. Ha szökevények, akkor abszolúte nem kizárt, hogy az emberrabló gyanútlanul üldögél odafönt az áldozatával… Persze, sokkal valószínűbb, hogy nem csak úgy, ok nélkül csalogatja fel őket a tetőre. De akár így, akár úgy, muszáj utánamenniük!

Berger tudta, hogy innen már nincs visszaút. Erősítést nem hívhatnak, hiszen szupertitkos ügyről van szó. Talán még Kent és Roy sem tud túl sokat…

Berger még nézte egy kicsit a méhet, amely látszólag céltalanul kanyargott ide-oda a falon, majd elindult fölfelé.

A vibráló neonlámpával megvilágított, mocskos lépcsőház egy masszív acélajtónál ért véget, amelynek még kilincse is volt. Berger előhúzta a walkie-talkie-ját, és jelentette a pozícióját. Recsegés hallatszott, majd Roy hangját sugározta az adóvevő.

– Én is felvettem a pozíciót!

Újabb recsegést követően August Steen hangja hallatszott.

– Odalátok a szomszéd házról. Tényleg van a tető északkeleti sarkában egy alacsony kis építmény. Magához van a legközelebb, Grahn, úgy öt méterre, az ajtó viszont maga felé néz, Berger. Húsz méterre van tőle. Döös, magától, azaz a túloldali tűzlépcsőtől tíz méter a távolság.

– Vettem! – mondta Roy. – Kent?

– Ez a tűzlépcső kész életveszély! – zihálta Kent. – Pár perc múlva jelentkezem.

Az adóvevő elhallgatott, a lépcsőházi lámpa pedig kialudt. Berger a síri csöndben újra hallotta a zümmögést, és észrevette, hogy a ráboruló sötétségben egy piros gomb világít: a villanykapcsoló! Megnyomta, mire reszketegen, vibrálva visszajött a fény. A méhet azonban már nem látta, csak a döngicsélése hallatszott.

Mindig csak a várakozás. A véget nem érő, kibírhatatlan várakozás…

Bevillant egy emlékkép: az elsötétített motelszoba, ahova csak a zajos autópályáról szűrődik be egy vékonyka fénycsík. Oda osont be ő, Sam Berger a szendvicsekkel és ivójoghurttal megpakolt kis szatyrát szorongatva, de még szinte le sem ült a fotelbe, amikor rádöbbent, hogy nincs egyedül. Majd’ kiugrott a helyéről a szíve, amikor meghallotta August Steen hangját.

– Ezt nevezi maga lapításnak?

A lépcsőházban, a masszív acélajtó előtt, ólomlábakon vánszorogtak a másodpercek. Berger végigsimított a mellkasán. Már szinte jobban ismerte a golyóálló mellény kontúrját, mint a saját bordázatát.

Még mindig nem tudta kiverni a fejéből a motelszobát. Most már az ágyon fekve zihált, és meredten bámulta a fotelben ülő Steent.

– Azt hiszem, megtaláltuk a rejtekhelyet, ahol Carsten fogva tartja Aishát – mondta a hírszerző csoport főnöke. – Hajnalban legyen útra kész.

Berger lassan megcsóválta a fejét, és körülnézett a nyomasztó motelszobában.

– Mi a faszt keresek itt?

– Maga most űzött vad – felelte Steen. – Ezért egy olyan helyet keres, ahol meghúzhatja magát.

– Maga pedig a Nemzetbiztonsági Szolgálat fejese – mondta Berger. – Ugyan miért segítene nekem? Hiszen soha nem dolgoztam a Szolgálatnál.

– A segítség kölcsönös – közölte Steen.

A lépcsőházban kóválygó méh rendületlenül döngicsélt, de a moteljelenet így is tovább pergett Sam Berger emlékezetének filmvásznán. Farkasszemet nézett a sötétben August Steennel, aki végül belátta, hogy kénytelen lesz folytatni.

– Maga most már a csapatom tagja, Sam. Igazából akkor lesz szükségem magára, ha kiderül, hogy mi folyik itt. Addig csak annyi lesz a dolga, hogy veszteg maradjon. Már intézzük a biztonságos rejtekhelyet. Reggel viszont kelleni fog.

– Mi a franc az a rejtélyes dolog, ami „folyik”? Valami terrorakció?

– A svéd történelem legvéresebb…

– Tudom, tudom. A svéd történelem legvéresebb terrorakciója. De én kurvára nem tudok az egészről semmit. Nagyon nem bírom, hogy a Szolgálat folyton titokzatoskodik.

Steen nagyot sóhajtott, és hátradőlt a molyrágta fotelben.

– Carsten évekig a helyettesem volt, a Szolgálat egyik oszlopa. Aztán kiderült, hogy ő a tégla, akit már régóta keresek. Ugyanazért rabolta el Aisha Pachachit, mint a maga kollégáját és barátját, Sylvia Anderssont: Aisha apját, Ali Pachachit akarta elhallgattatni. A legfontosabb emberemet.

Berger jól emlékezett rá, hogy ott, a sivár motelszobában, eleinte vonakodott. Pedig akkor már újra megpezsdült az ereiben a zsaruvér.

– Azért, mert közel jár a terrorakció leleplezéséhez?

– Igen – bólintott Steen. – Úgy gondolom, hogy egy nemzetközi terrorszervezet akarja elhallgattatni Alit, és ezért megvették Carstent. Vélhetően az Iszlám Állammal van dolgunk, de ez még nem nyert megerősítést.

Berger ismét körülnézett a lehangoló motelszobában, de nem talált semmi látnivalót. Végül ismét Steenre vándorolt a tekintete.

– Tehát azt mondja, hogy Carsten hagyott szarban? – kérdezte. – Miatta keres égre-földre egész Svédország? „Hajsza a gyanúsítottat meggyilkoló exzsaru után!” Lelőtte a gyilkost a régi szolgálati fegyveremmel, de vajon mi a faszért?

– Ez még nem egészen világos – mondta fejcsóválva Steen. – Az viszont már kiderült, hogy van valami érzelmi kötődése Molly Blomhoz. Figyelte magukat Lappföldön, és volt a jelentéseinek valami furcsa felhangja. Ez csak utólag tűnt fel nekem, amikor egyhuzamban elolvastam a teljes anyagot. Csak akkor vettem észre, hogy úgy emlegeti magukat, hogy „a férfi” és „a nő”, és ezt sokszor nem betűkkel írja le, hanem jelekkel.

– Jelekkel?

August Steen elővett egy tollat, és lerajzolta egy újság hátlapjára a hímnem és a nőnem jelét.

Berger homlokráncolva nézte a körből ferdén felfelé mutató nyilat és a körből lefelé mutató keresztet.

– Ez maga, Sam, ez pedig Molly – mutatta Steen.

– Molly, aki kómában van, és az én gyerekemet várja – fűzte hozzá komor fejcsóválással Berger.

Steen előredőlt a rozoga fotelben, és kissé váratlanul Berger térdére tette a kezét.

– Van egy nagy előnyünk Carstennel szemben – mondta Berger számára addig ismeretlen hangon. – Tagadhatatlan, hogy veszélyes, sőt, bízvást nevezhetjük jól kiképzett profi gyilkosnak, de nagyon közel áll ahhoz, hogy megvakuljon. Ugyanis egy festékes szemideghártya-gyulladás nevű szembetegségben szenved, és már előrehaladott stádiumban van. Szóval holnap hajnalban kaphatjuk el a legjobb eséllyel, és ehhez szükségem van magára, Sam.

Szükségem van magára, Sam – ismételte el magában a mondatot Berger a jellegtelen, szürke tömbház jellegtelen, szürke lépcsőházában, a nem kevésbé jellegtelen acélajtó előtt, a végtelennek tűnő várakozás közepette.

Aztán elemi erővel csapta arcul a jelen. Észrevette ugyanis, hogy a kibiztosítatlan fegyvere furcsa, szabályos ritmusban remeg, és ez a ritmus aligha független a szívverésétől.

Tényleg az az egyetlen reménye, hogy Carsten majdnem vak…

Egy darabig csak a láthatatlanná vált méh szakadatlan, monoton zümmögése hallatszott, aztán recsegni kezdett a walkie-talkie.

– Felvettem a pozíciót! – szólt bele Kent.

– Rendben – mondta Steen. – Három, kettő, egy…

Berger belökte az acélajtót, és jobbra nézett. A háztetőkön még csak most kezdte szétteríteni halovány fényét a hajnal, de a sűrű félhomályban is látszott az onnan húsz méterre lévő, alacsony építmény, vagy inkább betontömb.

A tető szemközti sarkában előbukkant a tűzlépcsőről érkező Kent, és elindult a kis épület felé. A kötélen függeszkedő Roy is most hengeredett át az alacsony mellvéden, és ő is nekiiramodott.

A szintén futásnak eredő Berger jelen is volt, meg nem is. Mintha torzító üvegen keresztül látta volna az „objektumot”, és egyfolytában azt várta, hogy mikor jön a golyózápor.

Roy ért oda elsőként, Kent pedig rögtön mögötte. Az utolsóként érkező Berger azt látta, hogy Roy lába lendül, majd kinyílik az építmény ajtaja, és előbb Royt, majd a futtában bőszen hadonászó Kentet nyeli el.

Az ajtóhoz közeledő Berger nyakába éles fájdalom nyilallt, mintha rálőttek volna valami hangtompítós fegyverrel. Lassított, és a nyakához kapott, de ekkor a kezét is megszúrta valami. Már majdnem odaért az épülethez, amikor a nyitott ajtón kitántorgott Kent. Furán tekergőzött-vonaglott, és a vadul hadonászó kezéből nagy ívben kirepült a szolgálati fegyvere. Aztán térdre rogyott, majd hasra vágta magát, és ide-oda gurult a földön.

A zümmögés egyre hangosabb lett, és a fájdalom szétáradt Berger testében. A végtagjai mintha lángra lobbantak volna.

Az ajtóban felbukkant egy alak, olyan volt, mint egy két lábra állt medve. Mintha fohászkodna, úgy emelte égnek a két karját, vagy inkább mancsát. Látszatra sűrű, vastag, gubancos szőrzet borította a végtagjait és a nagy, gömbölyded testét, de a pofája, azaz nem is pofája, hanem arca falfehér volt. Berger, az immár fülsiketítő zümmögés közepette, végre rádöbbent, hogy ki ez a medveszerű lény.

Roy, akit tetőtől talpig elleptek a méhek, furán támolyogva, akárha a Holdon lépkedne, elindult a tető széle felé. Amikor elment az odaerősített kötél mellett, és fölmászott a mellvédre, Berger valami önmaga számára is idegen hangon ráordított.

– Állj már meg, a kurva életbe!

De Royt mintha valami rajta kívül álló, nála hatalmasabb erő lökte volna át az alacsony falon, és taszította volna a mélybe.

Egy röpke, de végtelennek ható pillanatig úgy tűnt, hogy megáll a levegőben, és ott lebeg, mintha valaki kikapcsolta volna a gravitációt, és nem létezne többé olyan, hogy fent és lent. Aztán alábbhagyott a fülsértő kakofónia, és a kavargó méhraj, mintegy vezényszóra, fölszállt Roy testéről.

Berger abban a röpke, de végtelennek tűnő pillanatban belenézett a szemébe, és magával a halállal nézett farkasszemet.

Aztán Roy lezuhant.

A mellvéd felé támolygó Bergerből fölszakadt egy állatias üvöltés. A fájdalom, amely pár másodpercre alábbhagyott, most újult erővel hasított belé. Kent is abbahagyta a hempergést, fölállt, és bőszen csapkodta magát.

Aztán együtt tántorogtak a szakadék széle felé.

Mielőtt odaértek, Berger még hátrafordult, így látta, ahogy a hatalmas méhraj kizúdul az ajtón, majd elhúz a szomszédos házak fölött. Nem volt a város egén annál sötétebb felleg.

Berger és Kent egymásra pillantott. Kent lepöckölt a holtsápadt arcáról egy méhet, majd bólintott.

Lenéztek a harmincméteres mélységbe. Egy parkoló volt alattuk.

Roy szétroncsolt teste, vagyis az egyik fele, ott hevert egy autó motorháztetején.

Ami Kentből kiszakadt, az nem emberi hang volt.

– Berger! – üvöltött a walkie-talkie-ban egy hang. – Már úton van a mentő! Biztosítsák az épületet!

Berger lassan feltápászkodott a földre rogyott Kent mellől, és lesöpörte magáról a méheket. Mintha valami méreganyag áradt volna szét a tagjaiban.

Bizonytalan léptekkel elindult a kis építmény felé, majd a betonfalhoz lapulva bekukkantott. Odabent nem volt senki, és rejtett zugokat sem látott, csak nyitott méhkaptárakat. Legalább hatot. De már csak néhány, hírmondónak maradt méh döngicsélt unottan, ezért Berger úgy ítélte meg, hogy bemehet.

Megmarkolta a fegyverét, majd hadonászva elhessegette a rovarokat, és körülnézett.

A kaptárokon kívül csak egy asztalt és egy széket látott. Tehát Carsten nem itt tartotta fogva Aishát, őket viszont fölcsalogatta ide. Vajon miért? Azért, hogy fájdalmat okozzon nekik, vagy akár meg is ölje őket? Aligha, hiszen Carsten nem szadista. Hogy komplett dilinyós, az nem vitás, miként az sem, hogy hazaáruló, és hogy abszolúte gátlástalan, de racionális típus. Azaz más oka van annak, hogy idevezette őket.

Padló, plafon, falak – semmi. Sivár és érdektelen volt a kis építmény belső tere. Tehát csak a méhkaptárakban lehet valami, vagy az asztalon. A kaptárakban Berger nem szándékozott turkálni, hiszen már épp elég fullánkba futott bele.

Csak most vette észre az asztalon lévő kis méhcsapatot. Nyugodtabbak voltak, mint a többiek, és alakzatban másztak: egy tíz-tizenöt centis négyszöget jártak körbe újra meg újra. Berger elhessegette őket a Szolgálattól kapott új fegyverével, majd rámeredt az így előbukkanó kis papírdarabra. Hozzányúlni nem mert, de látta, hogy bekenték valami ragacsos anyaggal. Olyasmivel, ami a méheknek ínyére van.

Egy kis méretű, üdvözlőkártyához való boríték volt az. Berger nem nyúlt hozzá, hiába súgta, sőt, ordította az ösztöne, hogy nézze meg, mi van benne. Tudta, hogy ezt a Szolgálat helyszínelőire kell bíznia.

Aztán észrevette az asztallap alatt megbúvó fiókot. Leguggolt, és nagyon lassan, óvatosan kihúzta.

A dörrenés minden képzeletet felülmúlt, és Bergert iszonyú erővel lökte hanyatt valami. A fájdalomtól kábult exzsaru előtt elsötétült a világ.

Egyetlen gondolat lebegett fölötte a nagy semmiben: Bassza meg, micsoda halál!

Aztán már ez sem volt, csak a sötétség.

Berger azt sem tudta, él-e, hal-e, míg ki nem nyitotta a szemét, és meg nem látta a vasreszeléket idéző, rövidre nyírt, ősz hajzatot és a jéghideg, szürke szempárt.

– Nem véletlenül mondják, hogy a legjobb kém a kasztrált kém – szólalt meg August Steen. – De azért nem kell ilyen drámai módon kiheréltetnie magát.

– Micsoda? – zihálta Berger.

– Ha nem guggol le, a farkát viszi el a golyó.

Berger tekintete a golyóálló mellényére vándorolt. Tisztán látszott, hogy hol találta el a lövedék: a szíve közepén.

– Úristen! – fakadt ki.

Steen a kezét nyújtotta, Berger pedig belekapaszkodott, és fájdalmas nyilallások közepette talpra állt. Steen odavezette a nyitott fiókhoz, amelyben, a ripityára lőtt elülső fedlap mögött, egy odarögzített pisztoly meredezett. A ravaszára acéldrótot tekertek.

Berger rögtön felismerte, hogy ez egy Sig Sauer P226-os. Alighanem az ő egykori szolgálati fegyvere… A csövére ragasztott kis cetlin rövidke, de annál kedvesebb üzenet volt olvasható:

Bumm!

– Carsten magára utazik, Sam – mondta Steen. – Most már tényleg muszáj eltüntetnünk.

Berger vetett egy utolsó pillantást a borítékra, majd nagyot sóhajtott, és botladozva elindult az ajtó felé. Steen odalépett mellé, hogy támogassa.

Berger fölnézett a halványszürke égboltra. Már-már szürreális látványt nyújtott a lassan közelítő mentőhelikopter.

2

November 30., hétfő, 09:03

Az érzékei „félrehordtak”, így imbolygott előtte a világ. A dübörgő helikopter mintha egy fülsiketítően zümmögő óriásméh lett volna.

A tetőn ülő Berger, akinek minden porcikáját válogatott fájdalmak gyötörték, már alig tudott különbséget tenni a teste és a lelke között.

Azt sem értette, hogy miért vesz elő August Steen valami táskából egy géztekercset, és miért lép közelebb hozzá.

– Be kell majd szállnia a helikopterbe – mondta Steen, miközben betekerte a fejét gézzel. – És mivel magát keresi egész Svédország, nagyon fontos, hogy ne lássák.

Nagy szelet kavart a tetőn landoló helikopter. Berger mintha lassított felvételen nézte volna, ahogy a légáram kitépi Steen kezéből a gézcsíkot, amely kibomlik, majd elszáll a Tensta negyed háztetői fölött. Aztán Steen elővett egy másik tekercset, és azt már jobban megmarkolta, így sikerült bekötnie Berger fejét.

– Maradjon nyugton – mondta, miután végzett. – Majd mi elhozzuk a södermalmi kórházból.

Bergerre attól kezdve rá se hederített senki. Légibetegen kuporgott a helikopter sarkában, és igencsak sajgott a szíve tájéka is, ahol a golyó érte, meg a teste legkülönbözőbb pontjait ért méhcsípések helye is. De messze ő volt a legjobb állapotban a szűk helyre bezsúfolt három páciens, azaz két páciens és egy hulla közül.

Roy Grahn szétroncsolt, kettévált testét véres pokróc takarta. A társát gyászoló Kent Döös magánál volt annyira, hogy nyöszörögni tudjon, sőt, a nyöszörgése olykor fájdalmas, szívszaggató üvöltésbe torkollt. A morfiumot még nem tudta beadni neki a mentős, aki úgy hadonászott a levegőben a fecskendővel, mintha portrét festene.

Bergernek úgy rémlett, hogy háborús filmekben már látott hasonló jelenetet. Hányinger gyötörte, olyannyira, hogy már-már beleokádott a fejét körbevevő gézkötésbe, de aztán rájött, hogy kinézhet az ablakon.

A víz látványa mindig is megnyugtatta a gyomrát. Most eltartott egy kis ideig, mire felismerte az Ulvundasjön vizét, majd a Tranebergsbron hidat és a Lilla Essingen-szigetet. Aztán jött a Reimersholme-sziget, a Liljeholmsbron híd, majd az Arstaviken-öböl. Végig víz fölött repültek, egészen a kórház tetejéig, amelyen jókora, bekarikázott pluszjel virított, a közepén pedig egy még nagyobb H betű. A helikopter ez utóbbin landolt, anélkül, hogy látványosan csökkentette volna a sebességét.

Ezután villámgyorsan peregtek az események.

A helikopter ajtaja kinyílt, és a hordágy, amelyen Roy holtteste volt, egy pillanat alatt eltűnt a szemük elől. Aztán begurították a kórház ajtaján a nagydarab, tagbaszakadt Kentet is, akit végre-valahára kiütött a morfium.

Bergert pedig otthagyták.

Már a pilóta is kiugrott, és a propeller is egyre jámborabban forgott, majd leállt, de ő még mindig ott kuporgott betekert fejjel a sarokban. Végül bekukkantott egy fehér ruhás férfi, és intett, hogy indulás. Együtt vonultak be az irdatlan méretű kórházba, de a kísérője még csak rá sem pillantott.

A nem túl szívélyes fogadtatás mintegy előrevetítette azt, ami utána jött. Bergert ugyanis újfent magára hagyták, ezúttal a baleseti osztály sarkában, elfüggönyözve. Az időérzéke hamar cserben hagyta, de az biztos, hogy jó sokáig, sőt már-már felfoghatatlanul sokáig üldögélt ott. Teltek-múltak az órák, de az ő kezéből már végképp kicsúszott az idő.

Tapogatni kezdte a testét, hogy hol mennyire fáj. Az a pont vitte el a pálmát, ahol a kevlármellény útját állta a golyónak, de Berger úgy vélte, hogy talán nincs bordasérülése. A méhcsípések hatását nehezebben tudta felmérni, de úgy tűnt, nincs olyan komoly baja, hogy felvegyék a kórházba.

Persze, August Steen talán nem is ezért hozatta ide. Hanem azért, mert ez a legbiztonságosabb hely, itt maradhat a leginkább észrevétlen! Talán már intézik is a titkos házat, ahol meghúzhatja magát.

Lehet, hogy odaviszik a cuccait is? Elmennek a lakására, és átkutatják, míg ő itt vegetál?

Régóta nem járt otthon – azaz nem is olyan régóta, csak azért érzi így, mert annyi minden történt. Valójában egy hónap telhetett el, vagy talán annyi sem.

Mintha az ujjai közt folydogált volna ki az idő. Megpróbált rendet vágni a szabadon csapongó gondolatai közt.

Ha Carsten azért rendezte be oly leleményesen azt a kis betonkuckót, hogy levadássza őt, Sam Bergert, akkor vajon mennyire van itt biztonságban? Hiszen egy profinak nem okozhat gondot, hogy bejusson a södermalmi kórház baleseti osztályára, és beleeresszen pár golyót a hangtompítós fegyveréből egy függöny mögött dekkoló, legyengült páciensbe. Alighanem eltelne némi idő, mire egyáltalán észrevennék, hogy mi történt…

Valaki elhúzta a függönyt.

Berger egy pillanatra Carstent látta maga előtt. Úgy tűnt, hogy az ő vastag lencse mögött rejtőző, kifürkészhetetlen tekintete szegeződik rá – no meg a pisztolya. Látta a szája szegletében bujkáló halovány mosolyt is, amely az ő utolsó emléke lesz ebből az árnyékvilágból.

De nem Carsten állt ott, és nem is egy orvos. Hanem az a férfi, akinek rövidre nyírt haja a mágnes köré gyűlt vasreszeléket idézte.

– Menjünk – mondta szűkszavúan August Steen.

Mentek. Berger nem szólt semmit, és Steen sem.

Beszálltak a parkoló eldugott zugában álló kocsiba, majd elindultak dél felé, azaz Stockholmból kifelé. Már kezdett alkonyodni, így Berger végre kiszámolhatta, hogy mennyit várt fölöslegesen orvosra – hiszen nem is volt tervbe véve, hogy bárki is megvizsgálja.

Már Haningénél jártak, amikor Steen végre megszólalt.

– Az a rohadék megölte Royt.

Berger mereven bámulta az utat. Megjelent előtte az egy pillanatig a szélvédő előtt lebegő, a gravitációval dacoló, méhekkel borított test, amely aztán két darabban hevert lent, a mélyben, a parkoló autó tetején.

Hát, igen. Carstennel nem lehet kukoricázni.

És egyértelmű, hogy őrá, Sam Bergerre utazik.

– Elnézést a késésért – szabadkozott Steen. Úgy tűnt, beszédes kedvében van.

Berger elnevette magát, pedig nem igazán repesett az örömtől.

– Gyorsan kellett cselekednem – folytatta Steen. – Hamarjában ezt tudtam összehozni.

– Hova megyünk? – kérdezte Berger.

– Motorcsónakot kell majd vezetnie – mondta Steen.

Berger döbbenten meredt rá.

– Tudom, hogy képes rá. Azt is tudom, hogy szereti a vizet. Gyerekkorában sokszor nyaralt a stockholmi szigetcsoport szigetein.

– Maga többet tud rólam, mint én magam – morogta Berger.

– Megnyugtatja a víz látványa – tette hozzá Steen, mire Berger megcsóválta a fejét. – Ne féljen, motorcsónakot vezetni nagyon egyszerű. A modern navigációs rendszerek szinte mindent megcsinálnak maga helyett.

– És utána valami isten háta mögötti titkos házban kell dekkolnom?

– Rendkívül fontos feladattal akarom megbízni.

– És csak annyit óhajt elárulni, hogy a feladatnak, idézem, „a svéd történelem legvéresebb terrorakciójához” van köze.

– Egyelőre nem mondhatok többet – felelte August Steen. – És el kell tűnnie a térképről, de nem úgy, mint a motelben, hanem rendesen. A navigációs rendszer elvezeti egy csónakházhoz, ott kell majd kikötnie a motorcsónakot. Utána csak rendkívüli vészhelyzetben használhatja.

– Csónakház? – kiáltott fel Berger.

– Igazi csónakház, amely arra való, hogy az ember kikösse a motorcsónakját – felelte szobormerev arccal Steen. – Szóval várja ott magát egy kis házikó, és el lesz látva minden földi jóval. Biztonságos internetkapcsolat is lesz, meg egy rakás könyv. Vegye úgy, hogy fizetett szabadságra küldtük. Van valami hobbija?

Berger most elfordította a tekintetét Steenről, és a semmibe révedt.

– Szeretek órákat bütykölni – felelte nagy sokára. – Lenyűgöznek az óraszerkezetek.

August Steen ezen kuncogott egy jót.

Több szó nem esett köztük a kocsiban. Nynäshamn külterületén jártak, majd Nynäshamn központjában, majd Nynäshamn túloldali külterületén, de Berger úgy érezte, hogy a világ végén autóznak.

A vendégkikötő nem volt vendégcsalogató hely. Mivel látszottak a közeli szigetek barátságosan ragyogó fényei, még feketébbnek, még könyörtelenebbnek tűnt a tenger, és Bergert talán az is lehangolta, hogy egy lélek sincs a közelben.

Végigballagtak a mólón. A kikötött csónakokat mintha maga a sötétség ringatta volna. Szerencsére nem esett, és a szél sem volt túl erős. Csak a sötétség volt fenyegető, meg az, hogy Sam Berger régóta nem vezetett motorcsónakot.

Megálltak. Steen Berger kezébe nyomott egy iPadet, majd elhúzta az ujját a sötét képernyőn, mire megjelent egy térkép.

– Egyszerű GPS – mondta Steen. – Ígérem, hogy minden zátonyt ki fog kerülni.

– Kipróbálta?

– A holmiját helikopter hozza el otthonról. Hamarosan ott lesz a házikó előtt négy nagy költöztetődoboz.

– És maga mit fog csinálni? Mire készül a Nemzetbiztonsági Szolgálat? Megkeresik Carstent, mielőtt ő talál meg engem?

– Ne hízelegjen magának. Ennyire azért nem fontos ember. Nyilván el fogjuk kapni Carstent, már teljes gőzzel folyik a nyomozás. De főként nem maga miatt, hanem azért, hogy kiszabadítsuk Aisha Pachachit, és az apja, Ali Pachachi, beszélni kezdjen. Hogy Ali hol tartózkodik, azt rajtam kívül senki sem tudja széles e világon. Carsten, a téglánk, eddig csak várta, hogy Ali jelentkezzen, és fölajánlhassa neki, hogy cseréljen helyet a lányával, de úgy tűnik, hogy most már aktívan keresi. Minket pedig nyilván szándékosan vezetett el a tenstai csapdához, hogy gúnyt űzzön belőlünk.

– Tehát maguk elkapják Carstent, és megszerzik Pachachitól a szükséges infót, én pedig annak alapján teszem, amit kell, ugye? Ez a terv? Ha igen, akkor felmerül a kérdés, hogy miért pont én kellek hozzá.

– Tényleg most akarja ezt megtárgyalni? – kérdezte Steen. – A hosszú autóút alatt nem jutott eszébe?

– Igen, most akarom megtárgyalni. Különben esélytelen, hogy beszálljak abba a kurva motorcsónakba.

– És ha nem száll be, akkor mit csinál? Elbújik egy másik csónakházban? Vagy külföldre menekül?

– Miért pont én? Miért?

August Steen nagyot sóhajtott, és odavezette Bergert egy masszívnak látszó, de kompakt kis hajóhoz, amelyre jókora motort szereltek.

– Maga különleges tudással rendelkezik, aminek igen nagy hasznát fogja venni, ha eljön az ideje – felelte végül.

– Különleges tudással? Én?

– Nem adott kimerítő választ a kérdésemre – mondta Steen, miközben visszaadta Bergernek a Szolgálattól kapott pisztolyát és némi lőszert. – Pedig komolyan kérdeztem.

– Mit?

– Hogy van-e valami hobbija.

3

December 1., kedd, 10:21

Már kezdett befagyni a tenger, amikor Berger a vízbe ugrott. Útközben látta a szeme sarkából, hogy másként csillámlik a sima víztükör. Mintha egy töredékmásodpercig annak lett volna tanúja, ahogy a cseppfolyós vízmolekulák magukhoz rántják a légnemű molekulákat, hogy együtt finom kérget formáljanak.

Ekkor törte át a víz színét.

Számított rá, hogy sokkolni fogja a hideg, de más az elmélet, és más a gyakorlat. A szigeteket körülvevő jeges víz a dermedt bőréhez préselte a feszes búvárruhát, mintha le akarná fagyasztani, hogy megőrizze az utókor számára, amely meglepetten vizsgálgatja majd a nem kevésbé meglepett, jégtömbbe zárt őslényt. Amely, miután laboratóriumi körülmények közt kiolvasztják (csak a döbbenet nem olvad le az arcáról), ellebeg a mesterséges bolygó zéró gravitációs légkörébe – hiszen az elpusztított Földet már rég lecserélték…

Bergerre nyugtató hatással volt a furcsa kép, amely megjelent lelki szemei előtt – és a vízben tett első mozdulata valóban űrsétát idézett.

Amikor mohón szívni kezdte a búvárpalackból a sűrített levegőt, megfájdultak a bordái, amelyeket előző hajnalban lövés ért, és már rémlett, hogy miért hagyott föl ezzel a vakmerő sporttal.

A hobbibúvárkodás annak idején úgy kezdődött, hogy a keze súrolta egy hatalmas, csókos szájú hal kék-sárga csíkos testét. Ez a féltve őrzött emlék feledtette a tényt, hogy tizenöt éve nem volt a szájában búvárpipa gumicsutorája. Feledtette, hogy miért száműzte a szekrény mélyére a búvárpalackjait az indonéziai álomnyaralás után, és feledtette azt is, hogy Lombok szigete nem készíthette föl a Balti-tenger sokkolóan hideg vizére.

Amikor már nem a meleg égövön kalandoztak a gondolatai, különös, szürkés-zöldes színekben játszó világ tárult a szeme elé.

Felülről sötétnek tűnt a víz, olyan volt, mintha egy nagy vödör szurokba ugrana bele. Borús, szürke volt az ég, ahogy ez december első napjának reggelén lenni szokott, és Berger nemigen számított rá, hogy bármit is látni fog a többé-kevésbé halott tengerfenéken. De meglepetés érte, mert a lassanként formálódó jégrétegen átszűrődő, tört fényben barázdált kőalakzatok tűntek fel, meg gomolygó hínár, amelynek „karjai” többször hozzá is értek, meg rajban suhanó, kis, színtelen halak. Ahogy lábtempózott a legfeljebb ötfokos vízben, újra hatalmába kerítette az a varázslatos érzés, amelyet a Föld legnagyobb területű, egyben legrejtettebb része váltott ki belőle. Úgy érezte, hogy miután újjászületett, végre visszaköltözik belé az élet.

Közben a tengerfenék más jelleget öltött: simább és kopárabb lett, majd eltávolodott, hiszen Berger egyre mélyebb vizekben úszott.

Óvatos volt, előre kitervelte minden mozdulatát, és mindig a látómezeje távolabbi részébe eső tereptárgyakat figyelte, úgy, mint amikor autót vezetni tanult. Így már öt-hat méterről látta, hogy a tengerfenék egyszerűen el fog tűnni a szeme elől. Megállt, és egy helyben lebegve nézelődött egy kicsit, majd közelebb úszott a szakadék széléhez. Mert tényleg úgy tűnt, hogy a kis beltenger fenekét egyszer csak elnyelte a mélység.

A szakadék széle… Furcsa érzés volt, mintha egy olyan sziklafal tetején állt volna, amelyről nem lehet lezuhanni.

Pedig otthon volt, Svédországban, a stockholmi szigetcsoport szigetei között. Ismerős volt a terep, és biztonságosnak tűnt, aztán egyszer csak jött az ismeretlenbe vezető mélység. Berger tudta, hogy jobb, ha távol tartja magát tőle.

De ha az ember tudja, hogy valamitől jobb távol maradni, sokszor csak azért is közelebb megy hozzá…

Berger a szakadék fölé siklott, és fölfelé, majd lefelé nézett, de nem látott semmit. Várt egy kicsit. Egy szelíd áramlat végigsimított a jobb combján, de ennél több nem történt. Végül óvatosan elmozdult lefelé.

Először nem értette, mi történt, minek tudható be az alig észrevehető állapotváltozás. Valami hidegséget érzett az arcán, majd lassan rádöbbent, hogy az a hidegség nedves. Feltűnt neki az is, hogy a bajsza vége integet a búvármaszkban, mint a hínár a tengerfenéken.

Víz szivárgott a maszk alá!

Az észrevétel nem racionális gondolat formáját öltötte, hanem egészen másféle hatást gyakorolt Bergerre. Pánikszerűen rúgkapálni kezdett, és alapjaiban rendítette meg a lelkét eluraló káosz. Úgy érezte, mindjárt ellebeg a semmibe, elnyeli a tátongó, végtelen űr.

Amely ráadásul jéghideg.

De végül, ki tudja, hogyan, észhez tért. Abbahagyta a rúgkapálást, leküzdötte a pánikot, és már tudta, hogy a maszkot ki kell üríteni. Ez az egyik legelső dolog, amit elmagyaráz a búvároktató.

Berger felidézte a tanultakat, majd az arcára szorította a maszk felső részét, és felfelé nézve, az orrán keresztül kifújta a levegőt. Miután ezt párszor megismételte, a maszk nagyjából kiürült.

Berger visszafojtotta a kikívánkozó, megkönnyebbült sóhajt, majd körbenézett. Először lefelé, majd felfelé, aztán balra, majd jobbra – de nem volt fent és lent, nem volt jobb és bal, nem volt semmiféle irány.

És Sam Berger rádöbbent, hogy hol van.

A víz kellős közepén. Félúton a felszín és a fenék között.

Ott, ahol nincs gravitáció, nincs felhajtóerő, nincs irány, nincs tájékozódási pont. Nem tudhatja, merre viszi a következő tempó, a következő mozdulat: a szakadékba, a felszínre, vagy ki a nyílt tengerre?

Ott hevert, ott lebegett a nagy semmiben, tudva, hogy bármerre mozdul, közelebb juthat a halálhoz.

Teljesen eltájolódott, nem látta sem a víz színét, sem a tenger fenekét. Semmilyen vizuális támpont nem utalt arra, hogy merre van fel, és merre van le.

Mintha a világtenger kellős közepén lebegett volna. Mintha végképp beleveszett volna a határtalan, feneketlen, végtelen, vigasztalan űrbe.

De a maszkját sikerült kiürítenie! Igen, pár másodperce még össze tudta szedni magát, és hasznosítani tudta azt, amit egykor tanult!

Ahogy kifújta a levegőt, vadul kavarogtak körülötte a légbuborékok. Berger pörgött-forgott még egy kicsit a tátongó űrben, majd eszébe jutott valami. Igen, gyökeret vert az agyában egy már-már ismeretlen dolog: egy gondolat!

Az, hogy a levegő jelzi a hazavezető utat.

Berger mozdulatlanná dermedt a nagy semmiben, majd visszafojtotta a lélegzetét, míg el nem tűntek a buborékok. Aztán fújt egy jó nagyot.

És a kiáramló buborékok egyszer csak beálltak egy határozott irányba: a hasán és a lábán „folytak le”. Kiegyenesedett, majd egy kicsi elfordult kilencven fokkal, hogy úgy tűnjön, mintha lefelé haladnának.

Azaz felfelé!

Berger ismét fújt egy nagyot, majd a buborékok nyomába eredt.

Elindult felfelé.

Miután kijutott a szakadékból, újra ki tudta venni a tenger fenekét, és már látta, hogy mégiscsak hazafelé tart.

Megpihent egy kövön, és másodszor is kitisztította a maszkját.

A víz kellős közepe…

Már elfelejtette, milyen érzés ott lenni, ahol megszűnnek a természet törvényei. Pedig járt már ott, méghozzá nem sokkal a nagy, kék-sárga csíkos hallal való találkozás után. De a szép emlék háttérbe szorította a rossz emléket – mert ő hagyta, hogy így legyen.

Pedig akkor, Lombok szigetén, a kikötőben, megfogadta, hogy soha többé nem merül.

Úgy tűnik, nemigen okul a hibáiból.

Most, miközben a házikó, azaz a Landsorthoz közeli szigetecske felé tempózott, újfent megfogadta, hogy soha többé nem merül.

4

December 1., kedd, 13:44

Sam Berger a vizet kémlelte. A levegő hőmérséklete ismét felkúszott fagypont fölé, és a vékonyka jégréteg, amelyet reggel, a víz kellős közepéről érkezve áttört, már szinte teljesen eltűnt. A víz színén lebegő kis jégtömb, amelyet követett a tekintetével, a szeme láttára olvadt szét.

Fölnézett a szürke égboltra is, amely vigasztalan, fakó fényt árasztott. Mintha kárörvendően nézett volna le a világra a szürke szemével, jelezve, hogy csaknem fél évig ugyanez várható.

Berger ezután a szigetcsoport legkülső szigetecskéit pásztázta végig, amelyeken túl már nincs semmi, csak a nyílt tenger, egészen Gotlandig.

Furcsa dolog az idő: a várakozásról, az eljövendő dolgok előérzetéről szól minden. Lám, ő is épp csak megérkezett erre az elhagyatott szigetre, és máris emészti a nyugtalanság.

Sarkon fordult, és elindult vissza, a házikó felé. Félúton megállt, és a móló felé pillantott. Az álcázás gyakorlatilag hibátlanul sikerült, hiszen a móló nem látszott, és a kicsivel távolabbi csónakház sem, ahol a motorcsónakja pihent.

Remekül leplezték el a házat is. A mohos tetőt látszólag hanyagul odaszórt faágak borították, és ha egy váratlan vendég megpillantja a bejárati ajtót – bár erre nemigen volt esély –, az lett volna a benyomása, hogy egy kicsi, rozoga építménnyel áll szemben.

De ez csak a látszat volt, a tudatosan, szakszerűen, profi módon keltett, csalóka látszat.

Berger benyitott, majd elhaladt a borállvány mellett, amelynek tartalma az ő ízléséhez igazodott: a széles borválasztékot pár üveg elsőrangú, házasítatlan malátawhisky egészítette ki. Az ideális hőmérsékletű, sötét helyiség után a „szalon” következett. Ő legalábbis így hívta, mert nem tudta, mi másnak nevezhetné a meglepően tágas szobát, ahol jól megfért egymással a kanapé, az ebédlőasztal és az íróasztal. Aztán előbukkant a konyhasziget is, meg a minden jóval, így szaunával is felszerelt fürdőszoba. Az eldugott szigeten megbúvó luxushalászkunyhó több tízmillió koronát ért volna, ha piacra dobják, de ez, persze, szóba sem jöhetett.

Azok közül, amelyeket Berger addig látott, ez volt a Szolgálat legkomfortosabb titkos háza. Ahova őt azért küldték, hogy várjon.

A „szalon” falán, az íróasztal mellett, a stockholmi szigetcsoport térképe lógott, meg egy fehér tábla, amely tele volt mindenféle cetlikkel. Látszólag esetlegesen csoportosították őket, csak az volt egyértelmű, hogy közük van a tábla közepén látható iskolai fotóhoz.

A szentimentalizmustól mentes, éles képről mosolygós, fekete hajú lány nézett vissza Bergerre. Ő volt Aisha Pachachi, az egyetlen a hét elrabolt lány közül, akit nem sikerült kiszabadítaniuk Molly Blommal. A kudarcuk szimbóluma.

Hét mínusz egy…

És Aisha nemsokára nagykorú lesz.

Berger tisztában volt vele, hogy a Szolgálat nagy erőkkel folytatja az embervadászatot, amelyhez ő akkor is csak csekély mértékben tudna hozzájárulni, ha engedélyt kapna rá. Ezzel együtt frusztrálta, hogy tétlenül kuksol itt, mint valami „készenléti erőforrás”, avagy, ahogy August Steen fogalmazott, eltűnik a térképről, de ezúttal már rendesen.

Aisha Pachachit kétszer is elrabolták: először az az ember, akinek védelmeznie kellett volna, másodszor pedig a Szolgálat téglája, a Carsten nevű halálosztó, akire most vadásznak.

Ez lenne a nagy helyzet…

Berger vágott egy grimaszt, és tekintete Aisha fényképéről a „szalon” egyetlen olyan pontjára vándorolt, ahol nem volt példás rend: a négy túlméretezett kartondobozra. A grimasz nem tűnt el az arcáról, csak átalakult. Hűen tükrözte a viszolygást, amely elfogta a gondolatra, hogy Steen bizalmi emberei, akik immár nem Kent és Roy, turkáltak a fiókjaiban. Összerándult a gyomra, de megértette, hogy ennek így kellett történnie. Hiszen őt, Sam Bergert, most égre-földre keresi egész Svédország, így szóba sem jöhet, hogy hazamenjen a stockholmi Södermalm negyedbe, a Ploggatanra.

Az alsó fiókban matató, női és gyerekruhákat közönyösen félredobáló, durva kezeket látott maga előtt. Biztos széttúrtak mindent, csak hogy megtalálják az alsógatyáit!

Nem érte váratlanul, hogy a szekrényéből mindenféle limlom is a dobozokba került. Vetett egy komor pillantást a legközelebbire. Egy sárga bringás sisak, két távirányító, egy doboz rajzszög, két régi iskolai évkönyv, egy plüssanakonda, egy törött tollasütő, pár oldal Freja puha fedelű önsegítő könyvéből… Csupa olyan dolog, ami még jól jöhet itt, a lakatlan szigeten.

Berger még szinte hozzá sem nyúlt a dobozokhoz, mióta leengedték őket a helikopterről. Behozta a házba, és ki is nyitotta mind a négyet, de aztán elment a kedve az egésztől. Inkább a hátizsákból pakolt ki, amely végig nála volt Lappföldön is, meg attól délebbre, az ország középső részén. Együtt csinálták végig a két előző ügyet.

Nem tagadhatta, hogy az óradobozt vette elő elsőként. Az állt most az asztalon, és ott hevert mellette a nagyító, az óratoknyitó, valamint a vászondarabra fektetett, 1957-es Rolex Oyster Perpetual Datejustja, kibelezve, mint egy felboncolt állat. A parányi fogaskerekek, rugók, hajtótengelyek hibátlanul összehangolt konstellációja… Itt, a szigeten, mintha a szokottnál lassabban telt volna az idő, mintha jóval hosszabbra nyúlt volna minden másodperc, mint a való világban. Ott, ahol ő, Sam Berger, nem volt szigorú tétlenségre és magányra ítélve.

Az óradoboz után Aisha Pachachi iskolai fotóját húzta elő a hátizsákból, majd kitűzte a fehér tábla közepére. Ezután kipakolta a laptopot, valamint Molly Blom kütyükollekcióját, amelynek részét képezte mindenféle rejtélyes doboz, kábel, router és hub. Olyan cuccok, amelyek révén, más körülmények között, lenyomozhatatlan hozzáférése lett volna a Szolgálat rendszeréhez, csakúgy, mint Mollynak, a fedett ügynöknek. Akit azonban majdnem agyonvert és összevagdosott egy őrült…

Most ne!

Berger nem akart még most is ezen rágódni. Épp elég volt, hogy ez emészti föl az éjszakáit, és teszi tönkre az álmát.

Még abban sem volt száz százalékig biztos, hogy miként működik Molly kiberbiztonsági készlete. Azt viszont tudta, hogy nagy rizikót vállal, ha jótevőjével, August Steennel dacolva megpróbál átfurakodni a különböző titkosítási szinteken, és rácsatlakozni a Szolgálat belső hálózatára. Tudta, hogy csak nagyon apránként, nagyon óvatosan, tyúklépésről tyúklépésre haladhat. Mivel a birtokában volt az összes jelszó, úgy érezte, megoldható a feladat – vagy ha mégsem, akkor legalább enyhíti a nyugtalanságát. Amely határtalan volt, és gyógyíthatatlannak tűnt.

Berger nem személyes, hanem szakmai okokból volt besózva, így csak a munka csillapíthatta a kínjait. A hackerkedés pedig egyfajta munka volt, még akkor is, ha csak tyúklépésben, vagy inkább hangyalépésben haladhatott vele.

Az, hogy tétlenül kell dekkolnia, kibírhatatlan volt, és lassanként elszívta az energiáit. Úgy érezte, nem az az igazi feladata, amire August Steen szó szerint tartogatja őt, bármi legyen az. Sam Berger ugyanis soha nem végez félmunkát, sőt, hatheted munkát sem.

Az ő feladata az, hogy megtalálja Aisha Pachachit.

Azaz minél többet meg kell tudnia Carstenről – és e téren bőven akadt tennivalója.

Hiszen az az igazság, hogy nem tud róla az égvilágon semmit.

Csak a képek vannak a fejében. A kitörölhetetlen képek.

A Sylvia szájából kilógó fekete zokni. A gyilkos, akit északon, avagy a belső országrészben hajkurászott, és akivel három szívlövés végzett. A semmiben lebegő, gravitációval dacoló Roy, akinek mintha medvebundája lenne.

Sam Berger tudta, hogy ezek a képek holta napjáig vele maradnak. Emésztette az indulat, a robbanásveszélyes, tébolyult düh.

Muszáj kiiktatnia Carstent. Mindenképpen muszáj…

A jobb kezére vándorolt a tekintete. Látta, hogy remeg a dühtől, ezért a combjához nyomta a ballal, és vasmarokkal szorította. Mindent annak rendelt alá, hogy kitisztuljon a feje, és józanul tudjon gondolkodni.

Ha Carsten August Steen jobbkezévé avanzsált, akkor nyilván hosszú karriert futott be a Szolgálatnál. Ez pedig azt jelenti, hogy tüzetesen átvilágították, ismerték, mint a tenyerüket – és mégis átverte őket. Steen majdnem egy évig kereste hiába a téglát, pedig ott volt az orra előtt. Berger abból a Carstenből, akivel, ha futólag is, de találkozott, ki is nézte ezt, hiszen intelligens, leleményes fickónak ismerte meg. De alighanem zakkant is egy kicsit, különben nem adta volna el magát egy külföldi szervezetnek, méghozzá nem is akármelyiknek, hanem az egykor nagy hatalmú, de már hanyatlóban lévő kalifátusnak.

Carsten tehát okos, találékony, őrült, gerinctelen, kapzsi, valamint majdnem vak – és az utóbbi hetekben, amikor figyelte őket, egy kicsit belehabarodott Molly Blomba.

De a Szolgálat számára mindez nem újdonság, hiszen Steen maga mondta el neki. A fenti adatokat már csócsálja egy nagy, olajozott gépezet. Ő, Sam Berger, semmi újat nem tud mondani, nem tud olyan infóval szolgálni, amely elkerülte a Szolgálat figyelmét. Akárhogy törte a fejét, nem talált okot arra, hogy őt, a gyanúsított meggyilkolásáért körözött exzsarut, előnyben részesítsék a Nemzetbiztonsági Szolgálattal szemben.

Talán csak annyi előnye van, hogy nincs vesztenivalója.

Hiszen már minden elveszett…

Berger leült az íróasztalhoz, rápöttyintett a laptop érintőpadjára, és rádöbbent, hogy a folyamatban lévő keresés még mindig fut. Ez volt a Szolgálat hálózatába való bejutás egyik lépése: találni kellett egy nyitott portot, vagy mit. Molly próbálta elmagyarázni neki, hogy mi a teendő, de ő, szokásához híven, csak félig-meddig figyelt oda. Az az abszurd hit vezérelte, hogy Molly mindig ott lesz vele, és mindig megoldja a technikai problémákat.

De nincs itt, mert ő nem tudta megvédeni. Elragadta tőle két beteg sorozatgyilkos, és ő ezt hagyta.

Ő ezt hagyta…

Ne! Most ne!

Ha elalszik, úgyis rátalál majd a bűntudat.

Berger tekintete ismét a képernyőn legördülő szimbólumokra vándorolt, és úrrá lett rajta a nyugtalanság. Lehet, hogy megint kénytelen lesz kimenni a mólóra, és onnan bámulni a külső szigeteket, ahol nincs semmi látnivaló? Mert egyvalamit biztosan nem fog csinálni, bármilyen végtelen és reménytelen a várakozás: nem ölt búvárruhát, és nem veti bele magát a jéghideg vízbe. Az a hobbija már a múlté.

Aztán leesett neki, hogy nyugodtan nézelődhet online. Hiszen az anonim proxyhálózatot már aktiválta, és a szigeten állítólag vannak térfigyelő kamerák, amelyek bármikor működésbe hozhatók, és amit látnak, az rögtön megjelenik a képernyőn.

Berger megnyitott egy új Google-lapot, és gépiesen végigzongorázta az évek óta nap mint nap elindított, de mindig eredménytelen kereséseit. Először azt írta be, hogy „Freja Babineaux”, de szokás szerint nem jött fel semmi. Mintha az egykori élettársát, az újdonsült férjével együtt, elnyelte volna Párizsban a föld.

Berger keserédes mosollyal nyugtázta az agyán átsuhanó gondolatot, hogy Freja alighanem ismét háziasszony lett, akinek nincs saját élete. Aztán beírta, hogy „Marcus Babineaux”. Ez a keresés sem hozott eredményt, de meg sem fordult a fejében, hogy ne keressen rá Marcus tíz perccel fiatalabb ikertestvérére, Oscar Babineaux-ra is.

Az ikrek…

Az élete fénypontjai, akik távollétükben, ha lehet, még fényesebben ragyognak. Az a két fiú az ő sarkcsillaga, a tengelyén forgó világ nyugvópontja. Körülöttük forog minden.

Egyszer csak feljött valami. Egy Facebook-profil. Oscar Babineaux, Párizs.

És a profilképen tényleg a kisebbik fia volt látható, pontosabban a jócskán „felturbózott”, frissített verziója. Hiszen már tizenegy éves, és a fotóból ítélve tőrőlmetszett hiphopsztár. Berger gondolkodás nélkül leképernyőfotózott mindent, amit talált. Nem tartott sokáig, hiszen a profilt pár napja hozták létre, így még csak két poszt volt, meg alattuk pár komment – és mindez franciául. Oscarnak tizenkét Facebook-barátot sikerült összegyűjtenie, és a kommentek mind tőlük származtak. Az első posztban szomorúságának adott hangot a párizsi terrorakció miatt, amelynek napján Sam Berger még öntudatlanul hevert Lappföldön, és a rövid kommentek nagyrészt bánatos emojikból álltak. A későbbi poszt pedig egy kupis fiúszobában készült fotó volt, amelyen valaki a paplan alatt feküdt az alsó ágyon, és csak a két, V jelet mutató keze kandikált ki – meg lent a szintén V-t formázó lábujjai.

Berger összerezzent, és elszorult a torka. Megcirógatta a laptop hideg képernyőjét: ez volt az ő túljátszott, örömteli apai gesztusa. Tudta, hogy az ikreknek nem ment magától a mutatvány. A fotón látható fia nyilván sokat gyakorolt, mire sikerült szétnyitnia a nagylábujját és annak szomszédját, a másik hármat pedig begörbítenie. Mindezt azért, hogy ha ünnepel valamit, például a videójátékban aratott győzelmét, kidughassa a paplan alól a győzelem jelét mutató négy végtagját.

A kép alatti egyetlen komment szerzője csak annyit írt, hogy „14–8”. Ez valami játék eredménye lehetett, de hogy ki győzött, azaz ki nyilvánítja ki a paplan alatt a kárörvendéstől sem mentes örömét, azt képtelenség volt megállapítani.

Sam Berger úgy döntött, hogy ezt a Facebook-profilt jeladásnak tekinti. Úgy értelmezi, hogy az ikrei, akiknek az utóbbi három évben gyakorlatilag nyoma veszett, akiket elnyelt Párizs, a nagy francia metropolisz, kommunikálnak az áruló apjukkal. Azzal, aki ellenvetés nélkül hagyta, hogy Freja, az anyjuk, megkapja a kizárólagos felügyeleti jogot, és aki, rendőr létére, meg sem próbálta kideríteni, hogy boldogok-e az új otthonukban Jean Babineaux-val, a francia mostohaapjukkal. Azzal, aki egy kétes értékű „bölcsesség” (Ha nincs hír, az jó hír!) szellemében járt el, és velük mit sem törődve dagonyázott az elhagyatottság miatti önsajnálatban.

Sam Berger mintha pár röpke hét alatt több évtizednyit érett volna…

Ott helyben elhatározta, hogy ő is csinál magának Facebook-profilt. Már éppen azt latolgatta, hogy a valódi nevét használja-e, vagy valami kódnevet, amelyet csak az ikrek tudnak megfejteni, amikor csipogott egyet a komputer. Berger ablakot váltott. A keresés véget ért, és a párbeszédpanel jóváhagyólag villogott, jelezve, hogy egy lépéssel közelebb jutott Molly Blom hipermodern rendszeréhez.

Molly…

Aki az ő gyerekét várja.

Ne! Most ne!

Ez várhat estig. Majd, ha nyugovóra tért, kedvükre érlelődhetnek, gennyedhetnek a lelki gyötrelmei, és újabb rémálmok formáját ölthetik.

Berger gondosan odafigyelve aktiválta a bejelentkezési folyamat következő lépését, majd miután elindult az újabb keresés, visszaváltott a Facebookra.

Átsuhant az agyán, hogy most már legalább megvan a rémálmok ellenszere: a négy V betű.

5

December 1., kedd, 23:54

Az éjszakás nővér elsőre nemigen törődött a fura nesszel. A spanyol nyelvkönyvből azért felnézett, de az asztaltól nem állt föl. Nem eresztette az hacer ige ragozása, amely már-már az őrületbe kergette. Azt tudta, hogy nem ablakcsapódást hallott, hiszen az osztályukon egyvalamiben mindig biztos lehetett: abban, hogy az ablakok rendesen be vannak zárva. Az altatásból, vagy hosszú eszméletvesztésből ébredő emberek ugyanis nincsenek egészen maguknál, hogy finoman fogalmazzunk. Ha lehetőséget kapnának arra, hogy kivessék magukat a másodikról, akkor a zavart, kótyagos ébrenlétüknek hamar véget vetne egy újabb, még hosszabb álom.

Az élet is csak röpke intermezzo két hosszú álom között – gondolta a vacogó éjszakás nővér. Eszébe jutott, hogy ma beköszöntött a december, amely, mindent összevéve, elviselhetőbb a novembernél, csakhogy utána jön még a január, a február, a március és az április – amelyeket sokkal könnyebb elviselni Lanzarotén, mint itt.

Hago – körmölte buzgón a nővér. – Haces, hace, hacemos…

Aztán újra megütötte a fülét az a bizonyos zaj, és most már tisztán hallotta az ablakzörgést. Letette a tollat, és hegyezte a fülét, de néma csönd volt.

Az éjszakás nővér fölállt. Csak a négy legközelebbi kórterem, a két hatágyas és a két egyágyas jöhetett számításba.

Ha félt volna a kísértetektől, más foglalkozást választott volna, és ugyanez vonatkozott a magánytól való félelemre is. Épp azért választotta ezt a hivatást, mert a tűzoltók, a SWAT-kommandósok, vagy akár a katonák munkájára emlékeztette. Tetszett neki a nyugodt, békés várakozás, az egyedüllét, az önfejlesztés szinte korlátlan lehetőségei, de az állandó készenlét is, az, hogy ha riasztják, rögtön csatasorba kell állnia. Ez szinte a vérében volt.

Csakhogy ezt a képességét már „hidegre tette” a múló idő. Ma már akkor tekintette sikeresnek az éjszakai műszakot, ha nem kellett csatasorba állnia, és nyugodtan tanulhatta a spanyolt. Amely, hacer ide vagy oda, még mindig gyerekjáték a héberhez vagy a koreaihoz képest…

Most viszont riadó van! Mert ezen az osztályon nem olyan banális, hétköznapi dolog az ablakcsukódás, mint máshol.

Az éjszakás nővér útnak indult. Feltűnt neki, hogy a zárt ajtónál posztoló biztonsági őr diszkréten bedugta a fülét, sőt, álomba is szenderült. A testhelyzete aggodalomra adott okot, hiszen úgy tűnt, hogy bármikor lecsúszhat a székről.

Talán jobb is így – gondolta az éjszakás nővér. Örült, hogy egyedül járhat a dolog végére, de azért bízott benne, hogy az őr felébred, ha ő sikítani kezd, hogy „Gyilkos!”.

Benyitott az első kórterembe, ahol mind a hat ágyban feküdt valaki. A páciensek élőhalott benyomását keltették, mint mindig, és az ablakok is gondosan be voltak zárva, mint mindig.

A következő, egyágyas kórterem, amelyet a legkritikusabb állapotú pácienseknek tartottak fenn, üresen állt.

A harmadik kórterem is egyágyas volt. Az ablakok itt is be voltak csukva, ahogy kell, a páciens állapota pedig egyre inkább állandósulni látszott. Az éjszakás nővér már éppen visszacsukta volna az ajtót, és ment volna tovább a másik hatágyasba, amikor észrevett valamit az éjjeli lámpa gyér fényénél. Ám hogy mit, azt nem tudta volna megmondani. A lélegeztetőgép ugyanolyan mélyen szuszogott, mint máskor – de az ajtó résén bekukucskáló nővérnek egyszer csak szemébe ötlött valami, ami nem úgy volt, mint máskor.

Az infúziós cső egy picit remegett, mintha alig észrevehető, lenge szellő fújdogálna a kórteremben. Pedig nem fújdogált semmi.

A nővér szélesebbre tárta az ajtót, és belépett. Az ágyban fekvő nő be volt takarva, így csak azt látta, hogy a két karja szinte teljes hosszában be van kötözve, mert nagyon csúnyán összevagdosták, meg azt, hogy az enyhén göndörített, rövidre vágott haja apródfrizurát sejtet. A barna hajszálakból már elég sok kihullt a párnára, így egyre jobban látszottak az alattuk megbúvó szőkék.

Az éjszakás nővér megfogta a mozgó infúziós csövet, és szemügyre vette. Aztán finoman megnyomta a folyadékot tartalmazó tasakot, majd megkocogtatta a körmével a cseppszabályzó tartályt.

Úgy tűnt, minden rendben van.

A nővér ezután az ablakhoz lépett, és kinézett az első decemberi éjszakába. Az Arstaviken-öböl túlpartján, a liljeholmskajeni rakparton, hasztalan küzdelmet folytatott a sűrű sötétséggel a lámpák reszketeg fénye.

A nővér megérintette a kilincs nélküli ablakot, amely sem kívülről, sem belülről nem volt nyitható. Úgy tűnt, hogy be van zárva rendesen, mint mindig. Ezután a södermalmi kórház homlokzatára vándorolt a tekintete, amely azonban máris eggyé olvadt a sötét éjszakával.

Semmi jele nem volt annak, hogy hozzányúltak volna az ablakhoz. Kinyitni pedig csak a speciális kulccsal lehetett, amelyet a portán őriztek.

De az éjszakás nővér nem nyugodott meg egészen. Hiszen kétségtelenül hallott valamit, és az infúziós cső sem kezdhetett el lengedezni csak úgy, külső behatás nélkül.

Lassú léptekkel, elgondolkodva visszament az ágyhoz, és kézbe vette a páciens kórlapját. Molly Blom, terhesség első hónapja, az embrió látszólag sértetlen…

A nővér visszatette a kórlapot a helyére, és nesztelenül átsuhant az ágy másik végéhez, hogy ismét szemügyre vegye az immár mozdulatlan infúziós csövet.

Erősen hajlott arra, hogy csak képzelődött. Hiszen ide nem juthat be senki, pláne nem az ablakon át. Az egyszerűen képtelenség. Nagyon komolyan veszik a biztonsági intézkedéseket, és ez így is van rendjén, hiszen egy ilyen osztályon sok a kockázati tényező. A biztonsági őr pedig lehet, hogy zenét hallgat és elbóbiskol, de illetéktelen behatolót soha nem engedne be.

Legfeljebb az fordulhatott elő, hogy egy másik páciens fölébredt, elbóklászott, és rossz kórterembe tévedt. De akkor megszólalt volna a riasztó, és aligha nyílt, majd csukódott volna az ablak.

Igen, egészen biztos, hogy csak képzelődött.

Az éjszakás nővér ekkor észrevett valamit az éjjeliszekrényen, a bögrének támasztva. Cédula lenne? Nem, inkább kis méretű boríték. Üdvözlőkártyához való…

A kezébe vette, és ide-oda forgatta. Nem volt ráírva semmi, és le volt ragasztva.

Könnyen lehet, hogy már ott hever egy ideje. Igen, lehet, hogy egy virágcsokorral érkezett, amely már elhervadt, és feledésbe merült. De akkor hogyhogy nem látta eddig? Hiszen az esti körútja során mindig letörli az éjjeliszekrényt, de még sosem látott rajta borítékot. Igen, ez egészen biztos.

Az éjszakás nővér ismét megnyomkodta az infúziós tasakot, de nem észlelt gyanús jelet.