Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

Hálálkodós rész

Fróna Zsófia

A fegyverforgató- Démonok közt

©Fróna Zsófia

Szerkesztés: Nádasi Krisz

Korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine Kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/fronazsofia/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 9786156309044

mobi ISBN 9786156309051

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1. fejezet

– Kérlek, mondd, hogy jól vagy – hallatszott Kate aggódó hangja a telefonban.

Megaira a szállodai ágy szélén ült, telefonját füléhez tartva, miközben Szvetlánát figyelte, ahogyan öltözködik.

– Jól vagyok, Kate.

– Ne csináld ezt velem! Tudod, mennyire megijedtem, amikor észrevettem, hogy eltűntél.

– Ne haragudj – motyogta lehajtott fejjel, bár ezt Kate nem láthatta.

– Azok után, ami a vizsga előtt történt, mind halálra rémültünk. Tony és Brendon most is téged keres, szóval ne csak tőlem kérj bocsánatot.

– Mondd meg nekik is, kérlek, hogy sajnálom.

– Miért mentél el szó nélkül?

– Elhiheted, hogy nem így terveztem, de azonnal el kellett tűnnöm.

– Az elrablód miatt? – kérdezte Kate, sokkal halkabban és bizonytalanabbul, mint ahogyan eddig beszélt.

– Igen. De nyugi, biztonságban vagyok. A testvérem vigyáz rám. – Megaira Szvetlánára pillantott, aki gúnyos vigyor mellett húzta át fejét a pólón. – Szeptemberben találkozunk!

– Rendben – szusszant bele a telefonba Kate. – Akkor szólok a többieknek. Egyébként Jack is eltűnt. Először azt hittük, hogy vele vagy, így felhívtuk. A századik csengés után vette csak fel, és közölte, hogy egyedül van. Akkor kezdtünk el pánikolni. Ő is aggódik, szóval üzenj neki, hogy jól vagy.

– Majd szólok. És nektek mi a tervetek a nyárra?

– Én hazamegyek a szüleimhez. Szerintem Brendáék is… Tony nem említett semmit, de hát gondolom, lemennek St. Ives-be a nyárra.

Szvetlána időközben összekészült, a szokásos barna köpenyében állt Megaira előtt.

– Ideje indulnunk – morrant a húgára.

– Érezzétek jól magatokat! – hadarta Megaira a telefonba, majd kinyomta. – Hova megyünk? – kérdezte a nővérét.

– Majd megtudod, ha ott leszünk. Gyere!

A nő elindult az ajtó felé, Megaira pedig követte.

Jól ismerte Brandont, hiszen ebben a városban nőtt föl – bár így, hogy egy éve a Fegyverek Házának tagja lett, már belátott az álca mögé. Brandon hiába tűnt tökéletesen átlagos angol településnek, Megaira már tudta, hogy ez a fegyverforgatók egyik brit hadiszállása.

Az utcákon most is csak néhány ember lézengett, és Megaira aggódva figyelte őket, mert félt, hogy összefut nevelőanyjával, Nancyvel vagy húgával, Sarah-val. Hiába hiányoztak neki borzasztóan, mégis úgy érezte, hogy erre a találkozásra még nem áll készen.

Az utcát, ahova bekanyarodtak, túlságosan is jól ismerte, és már nem akadt semmi kérdése, amikor megálltak A méregkeverőhöz ajtaja előtt. A csehó láthatóan zárva volt, amit tökéletesen megértett, hisz’ ki az, aki kora délelőtt máris a kocsmába veszi az irányt?

Szvetlána nem zavartatta magát, határozott mozdulattal bekopogott.

Nem kaptak választ.

Szvetlána ismét bekopogott, ezúttal egy kiáltás kíséretében.

– Tudom, hogy bent vagy. Én vagyok az, nyisd ki!

Az ajtó kitárult, és Lukasz álmos feje tűnt fel mögötte. Elmosolyodott, amint meglátta a magas, fekete bubifrizurás lányt.

– Isten hozott – mondta olyan lágy hangon, ahogy Megaira még sosem hallotta beszélni. – Mi járatban?

– Ne itt!

Lukasz kitárta az ajtót és kezével látványosan beinvitálta Szvetlánát, aki biccentett a húgának, hogy kövesse.

Lukasz csak most vette észre Megairát.

– Hát te, cicám? – kérdezte.

– Nyári feladat – válaszolt a lány zavartan.

Lukasz vállat vont, becsukta a kocsma ajtaját és a bárpulthoz ment.

– Isztok valamit? – kérdezte. Egy üveg whiskyt vett elő és töltött belőle.

– Csak te vagy képes reggel kilenckor inni – korholta Szvetlána karba tett kézzel.

Lukasz elvigyorodott, magasba emelte a poharát, majd belekortyolt.

– Kaptam egy fülest – váltott témát a lány.

– Valaki nyakon vágott?

– Nem olyan fülest, Lukasz, ne bolondozz már! – förmedt rá a lány. – Egy lecsúszott fegyverforgató szerint Edward szövetségre lépett pár démonnal. Mit tudsz erről?

– Mire vagy kíváncsi?

– Ki az a fegyverforgató, aki ezt állítja?

– Miből gondolod, hogy tudom?

– Ugyan már, te mindent tudsz.

– Hát mindent azért nem – mondta, és kiürítette a poharát –, de ezt speciel igen.

– Hallgatlak.

– Kevinnek hívják. Többnyire a prostinegyedben dekkol, egy lakatlan ház pincéjében.

– Köszönöm – mondta Szvetlána, és már sarkon is fordult.

– Mi lesz az ígéreteddel? – szólt utána Lukasz, amikor a lány már az ajtóban volt.

– Nem felejtettem el – válaszolta Szvetlána, és halvány mosoly jelent meg az arcán.

Megaira döbbenten nézte a jelenetet, sebtében elköszönt Lukasztól, és már szaladt is a nővére után.

***

– Lukasz nagyon sokat iszik – szólalt meg Megaira, amikor már abban a bizonyos városrészben jártak, amit a férfi említett nekik; egész úton egy szót sem váltottak, amit Megaira eddig a pillanatig tudott elviselni.

– Okkal teszi – vetette oda Szvetlána.

– Így is lehet hívni az alkoholizmust.

Szvetlána a házak homlokzatát szemlélte árgus szemmel.

– Ha nem akar meghalni, akkor innia kell – mondta.

– Ez egészen új megközelítés. Én úgy tudtam, hogy az alkohol az, ami megöli az embert.

– Normális esetben igen, de Lukasz más.

– Hogyhogy? – kérdezte Megaira.

– Megérkeztünk – torpant meg Szvetlána egy romos épület előtt.

Megaira libabőrössé vált, ahogy a koszos, roskadozó házat figyelte. Egy pillanat alatt eszébe jutott az összes horrorfilm, amit életében látott.

– Komolyan be akarunk ide menni? – kérdezte.

– Itt is megvárhatsz – közölte a nővére, és már fent is volt a lépcső tetején az ajtó előtt.

Az utca semmivel sem tűnt bizalomgerjesztőbbnek, mint a ház, és a lány Szvetlána mellett legalább biztonságban érezte magát, így vett egy mély levegőt és a nővére után eredt.

Az ajtó hangosan nyekeregve nyílt ki. A ház tökéletesen üres volt, még egy kósza szemetet sem láttak sehol. Ellenben vastag por meg pókháló lepett mindent. Ez a hasznukra vált, ugyanis a porban kirajzolódott minden lábnyom – és abból akadt pár.

Szvetlána egyenesen a pincelejáró felé vette az irányt és kinyitotta az ajtaját. Mielőtt eltűnt volna a vaksötétben, intett a húgának, hogy kövesse.

Megaira egyre kevésbé hitte, hogy ennek jó vége lesz, de bizonytalan léptekkel elindult.

A pince látványa nem okozott meglepetést: koszos volt, mint a ház többi része, nyirkos, omladozó vakolattal – csak éppen ez nem volt üres.

Egy ágynak nehezen hívható fekhelyet raktak az egyik sarokba, amelyen bizonytalan eredetű foltokkal tarkított matrac feküdt. Az ágy mellett egy műanyag széken mozdulatlan férfi ült. A sötétben nem lehetett megállapítani, hány éves, de beesett arca és fültövéig érő, csomókban álló haja inkább középkorú, mint fiatal férfira utalt.

– Kevin? – szólította meg Szvetlána.

A férfi arca eddig is feléjük nézett, de csak most látszódott rajta, hogy észre is vette őket.

– Ja – válaszolta kurtán.

– Infóért jöttem.

– Ki a retkes nyavalya vagy? – böffentette, aztán kissé oldalra dőlt, hogy a Szvetlána mögött álldogáló Megairát is szemrevételezze.

– Ez nem számít. Az a hír járja, hogy Edward démonokkal üzletel. Mit tudsz erről?

A férfi nevetése érdesen dörrent a sötétben.

– Miből gondolod, hogy tudok bármit is?

– Ne nézz hülyének! – torkolta le Szvetlána. – Szóval, igaz vagy sem?

– Hát szerinted honnan lett olyan nagy hatalma?

– De a démonok nem szolgálnak senkit – ellenkezett a lány.

– Hát akkor ezek erről nem tudnak – vihogott a fickó.

Megaira biztosra vette, hogy a férfi nem csak kereskedik azokkal a szerekkel, amiket Lukasztól meg a többi méregkeverőtől lop, hanem fogyasztja is őket, sőt túl is lőhetett a célon, mert nem normális, hogy valakinek a bal válla folyamatosan rángatózzon. Ahogy Megaira szeme hozzászokott a félhomályhoz, már a férfi vonásait is ki tudta venni: Kevin szeme karikás volt, arca halálsápadt, petyhüdt arcizmai önálló életet éltek.

– És hol találom ezeket a démonokat?

Szvetlána higgadt volt és merev, mint mindig, Megaira ellenben már nagyon kellemetlenül érezte magát. A tőre ugyan ott lapult a táskájában, a Sarah-tól kapott bőrtokba zárva, de ez sem nyugtatta meg különösebben, főleg azok után, ahogy Setan Kober átverte őt.

Kevin csak vihogott, mint egy hiéna. Szvetlána egy pillanat alatt elvesztette a türelmét.

– Áruld el, hol találom őket! – rivallt a férfira.

– Itt is, ott is. Mindenhol – tárta szét Kevin a karját.

Szvetlána szélsebesen a férfihez lépett, megragadta a ruháját és felrántotta a székről.

– Ne szórakozz velem! – sziszegte.

– Jól van, jól van, anyukám, hátra az agarakkal.

Megvárta, hogy Szvetlána eleressze, majd megigazította a ruháját és komoly arcot vágott.

– Ejnye, de tüzes pipi vagy te – mondta, mire Szvetlána villámokat szóró tekintettel újból közelebb lépett hozzá.

A férfi hátrált.

– Jól van, na. Előfordulhat, hogy tudok egy összekötőt.

– Hogy hívják és hol találom?

– Hát, anyukám, én nem valamiféle misszionárius vagyok. Az infónak ára van.

Szvetlána olyan sebesen rántott elő egy svájci bicskát és nyitotta ki, hogy Megaira nem is bírta nyomon követni. Mire felocsúdott, az apró, éles penge már a fickó nyakához szorult.

– Ahhoz mit szólsz, hogy életben hagylak?

– Megfelel – hebegte tágra nyílt szemmel a férfi.

Megaira azon tűnődött, Kevin vajon miért nem védekezik – hisz’ fegyverforgató, még ha egy szétcsúszott, gerinctelen példány is. Nyilván van fegyvere és tud vele bánni – most mégsem tett semmit.

Szvetlána kérdőn felhúzta a szemöldökét és kicsit erősebben nyomta a férfi torkához a bicskát.

– Jól van, jól van – adta meg magát a fickó. – A tag neve Pete. A vezetéknevét ne kérdezd, mert gőzöm sincs. De tudom, hogy a Csábosok nevű lebujban lóg minden este. Ott adja át az infókat.

– Hol van az a lebuj?

– A Perry úton.

– Na látod – mosolyodott el Szvetlána hidegen, és közben becsukta a bicskáját, majd zsebre vágta –, tudsz te, ha akarsz, csak megfelelő motiváció kell. – Biccentett Megairának, hogy kövesse, és a pincelépcső felé indult, de meggondolta magát és visszafordult. – Kösz az infót, te gyökér.

Szvetlána modora sem volt sokkal jobb, mint a bűnözőké, akiket üldözött, de húgát ez nem lepte meg. A nővére akkor is így viselkedett, amikor Megaira még egy szót sem hallott a fegyverforgatók nemzetségéről.

Hamarosan az éjszaka sötétjébe burkolózó utcán álltak.

– És most? – kérdezte Megaira.

– Elmegyünk kicsit szórakozni – húzta széles mosolyra a száját nővére.

***

A Csábosok nem az a hely volt, ahol Megaira önszántából valaha is megfordult volna. Lukasz kocsmája ehhez a helyhez képest luxusvilla volt; az alig-alig megvilágított helyiségnek nem olyan szaga volt, mintha rendszeresen takarítottak volna errefelé. Bűzlött az alkoholtól és a dohányfüsttől, annak ellenére, hogy hivatalosan már mindenhol tilos volt a dohányzás Angliában.

A lány tulajdonképpen örült, hogy csak a kontúrokat látja. Követte a nővérét a pulthoz, de közben a terem közepén vonagló lányokat figyelte – ők sem voltak pompásan megvilágítva, és Megaira jól el tudta képzelni, vajon miért. Sok szó jutott róluk eszébe, de a csábos nem volt köztük.

– Miben segíthetek? – kérdezte a csapos, miközben úgy mérte őket végig, mintha a húspiacon lenne. Megaira nem volt az erőszak híve, de ennek a pasasnak szívesen lekevert volna egy pofont.

Szvetlána higgadtan válaszolt.

– Egy bizonyos Pete-et keresünk.

– Ennek a Pete-nek van vezetékneve is? – kérdezte a férfi, és közelebb hajolt hozzájuk.

Már távolról is visszataszító látványt nyújtott, de így, közelről még rondább volt. Vastag, száraz és szürke bőre Megairát rinocéroszra emlékeztette, és ezt a hatást csak fokozták az egymástól túlságosan távol ülő, vizenyős szemek, no meg hogy a férfi orra éppen úgy ágaskodott ki az arca közepéről, mint egy szarv.

– Hogyne volna – vágta rá Szvetlána határozottan –, csak a franc sem tudja, mi az.

– És miből gondolod, hogy ismerem?

– Biztos forrásból tudom, hogy minden este itt lóg.

A rinocérosz gülüszeme résnyire szűkült, amitől még idiótább látványt nyújtott.

– Ki küldött?

– Hacsak nem te magad vagy Pete, akkor kurvára semmi közöd hozzá.

Megaira irigyelte nővére hidegvérét. A rinocérosz lapátkeze már önmagában felért egy fegyverrel, és ők hatótávolságon belül voltak.

A férfi szerencsére nem mozdult, így Megaira fellélegzett, de továbbra sem érezte magát biztonságban.

– Abban a bokszban szokott ülni – mordult fel a férfi, és egy, a terem másik felében található, elkerített részre mutatott.

Szvetlána köszönés nélkül elindult.

– Mit csináltál volna, ha megüt? – súgta Megaira, amikor már a táncoló hölgyek mellett haladtak el.

– Ugyan már! Az a félnótás nem ütne meg akkor sem, ha az élete múlna rajta.

– Ezt nem tudhatod.

– De tudom, hisz’ ez a dolgom. A Legfelső Tanács nem viccből választott ki. Hidd el, értem a dolgom. Egyébként meg, ha nem tűnt volna fel, az én fegyverem egy svájci bicska. Harcra tökéletesen alkalmatlan. Ezt pedig kompenzálnom kell valamivel.

Alighogy befejezte a mondatot, már be is libbent a privát bokszba. Bár nem említette, hogy milyen kompenzációra gondol, Megaira értette, a nővére sokkal jobb bunyós lehetett, mint amilyennek ránézésre tippelte az ember.

A boksz félkör alakú fotelei üresen tátongtak.

– Csüccs – mondta Szvetlána. Leült, és finoman megpaskolta maga mellett a piros szövetet.

Megaira bizonytalanul tett eleget a kérésnek.

– És most? – kérdezte.

– Most várunk. Ez a munka legkönnyebb része.

Pete majd’ egy órával később toppant be.

A vézna, szemüveges és esetlen férfi döbbenten meredt a nővérekre.

– Nem rendeltem lányokat – jelentette ki.

– Meg a jó büdös nénikédet! – fakadt ki Szvetlána. – Hát kurváknak nézünk ki?

Felpattant és megragadta a férfi inggallérját, miközben ugyanazzal a lendülettel a falhoz vágta. Megaira a fotelban maradt. Hasznosnak találta megfigyelni a nővérét munka közben, biztos volt benne, hogy sok tapasztalatot fog így szerezni, annak ellenére, hogy elég hamar eldöntötte: soha nem akar a Legfelső Tanács kémeként dolgozni. Ezt a munkát nem neki találták ki, még akkor sem, ha az ellenfele netalán egy ilyen kakukktojás lenne: Pete inkább emlékeztetett házaló ügynökre, mintsem egy kegyetlen fegyverforgató bérencére.

Szvetlána bicskáján megvillant a lámpa fénye, Pete szeme pedig kikerekedett.

– Mit akarnak tőlem? – hebegte.

– Információt.

– Mégis miről?

Szvetlána értetlenül hőkölt hátra.

– Te Pete vagy, igaz?

– Igen – jött a bizonytalan válasz.

– Akkor tudnod kéne, hogy mit akarok. Ennyire ostoba vagy, vagy megjátszod magad? Ha az utóbbi, akkor vigyázz, mert nagyon megbánod.

Pete nyakához is épp úgy szorult a bicska pengéje, mint Kevinéhez néhány órával korábban. Ez nyomós érvnek bizonyult, mert a férfi megszólalt.

– Én… én csak összekötő vagyok. Nem veszek részt… semmiben, csak átadom az infókat.

– Tudjuk. Pont erre lenne nekünk is szükségünk.

– Nem… nem lehet – ellenkezett sokkal ijedtebben, mint eddig. – Edward végez velem, ha megtudja, hogy köptem nektek.

– Hát, öregem, ez patthelyzet. Nem áll túl jól a szénád, mert ha nem beszélsz, akkor meg mi végzünk veled. Ha nem vetted volna még észre, profik vagyunk.

Megaira önkéntelenül is elmosolyodott. Ő mindennek érezte magát, csak profinak nem, és az emberölés a lehető legtávolabb állt tőle, mégis jólestek neki nővére szavai.

– Rendben – hebegte Pete. – Mit akarsz tudni?

– Regélj picit a démonokról, akikkel Edward összejátszik.

– Állítólag lelkeket ígért nekik, ha cserébe megtesznek neki ezt-azt, amikor kéri őket.

– Lelkeket? – kérdezte Megaira. – Mármint fegyverek lelkeit?

– Mi mást? – nézett a férfi értetlenül a lányra.

– És mit kér tőlük? – vette vissza a szót Szvetlána.

– Sok mindent, de persze legfőképp azt, amihez a legjobban értenek: emberölést.

Megaira felállt, és közelebb lépett hozzájuk.

– Tud valamit egy bizonyos dr. Smith megöléséről?

A férfi bólogatott.

– Edward rendelte meg a halálát. Azt akarta, hogy a férfi nyom nélkül eltűnjön. Márpedig ebben a démonok igazán jók, hisz’ felzabálják az egész testet. Mondjuk azt a démont, aki ezt intézte, valami megzavarta.

– Miért akarta Edward eltüntetni a dokit?

– Mindent nekem sem kötnek az orromra, de állítólag baromi fontos volt neki, hogy a Fegyverek Házában ne legyen orvos.

Akkor dr. North is veszélyben van, gondolta Megaira.

– És mi van azzal az alakkal, aki a kotyvalékával öldösi a fegyverforgatókat? – mordult fel Szvetlána.

Erre Megaira is nagyon kíváncsi volt.

– Róla senki nem tud semmit, csak azt, hogy Edward legnagyobb bizalmasa, de a kiléte hétpecsétes titok.

– Valaki csak tud róla valamit!

– Előfordulhat, hogy van valaki…

– Ki vele, ki az?

– Én nem tudom…

Szvetlána felmordult, és olyan közel nyomta a bicska pengéjét a férfi nyakához, hogy apró sebet ejtett vele rajta.

– De… de tudom, hogy ki tudja – nyögte Pete. – Egy Dalton nevű démon! – A férfi hangja reszketett.

– És hol találom ezt a Daltont?

– Kint, a város szélén – válaszolta Pete halkan. Szvetlána elengedte, mire a férfi lediktálta a címet és elmondta, hogyan találnak oda.

– De ha nem mondtál igazat, visszajövök és szétvágom a nyakadat, a hasítékon pedig kihúzom a nyelvedet!

Pete nagyot nyelt, és végigsimította összevérzett nyakát.

Megaira vigyorogva intett búcsút neki.

Vagány dolog fegyverforgatónak lenni!

***

Dalton a városközponttól messze eső, csöndes kertvárosi területen lakott. Amikor megálltak a megadott címen szereplő ház előtt, Megaira azon gondolkozott, hogy biztos jó helyen járnak-e, ugyanis az egyszintes családi ház meglepően gondozott volt. Falait törtfehérre meszelték, a tetejét pedig élénkpiros cserepek takarták. Egy egyszerű, háromgyerekes, szürke hétköznapokat élő családot tudott volna ide elképzelni, nem pedig egy démont.

Szvetlána megállt a bezárt ajtó előtt, és csengetés vagy kopogás helyett elővette a bicskáját, majd a zárhoz hajolt.

– Ez biztos, hogy jó ötlet? – kérdezte Megaira.

– Nem számít. Ez a munkám, tehát ezt kell tennem – jegyezte meg a nővére szárazon, továbbra is a zár kinyitására koncentrálva.

– És ha megöl minket? Hisz’ mégiscsak egy démon.

Halk kattanás hallatszott, majd Szvetlána felegyenesedett és a húgára mosolygott.

– Most már mindegy – szólalt meg, és finoman belökte az ajtót. – Egyébként meg fegyverforgatók volnánk, nem igaz?

Megaira a nővérét figyelte, ahogy a dohos előtérből oldalirányba nyíló helységbe kanyarodik. Szvetlána valóban fegyverforgatónak nézett ki a barna, csuklyás köpenyben, de Megaira farmert viselt Miki egeres pólóval, és ebben a szerelésben kicsit sem érezte magát harcosnak, főleg nem egy olyannak, aki le tudna győzni egy démont.

A nappaliba érkeztek, ami pár széktől eltekintve üres volt.

– És most? – kérdezte Megaira.

– Ismét várunk – ült le az egyik székre a lány. – Dalton barátunk egyszer biztosan haza fog jönni, bárhol is legyen.

– És ha napokig nem jön?

– Én ráérek.

Megaira elhallgatott. Kinézett az ablakon, ami a hátsó kertre biztosított kilátást. Az már messze nem volt olyan rendezett, mint az előkert a ház előtt; gaz meg szemét borította a gyepet. Felsóhajtott, és ő is választott magának egy kényelmesnek látszó széket.

– És mi lesz velük? – kérdezte pár perces hallgatás után.

– Kikkel?

– Hát a fazonnal az alagsorban. Meg Pete-tel. Nem kapcsolod le őket? Hagyod, hogy folytassák?

– Nekem nem az a feladatom, hogy őket elkapjam, akármit is tettek. Jelentem persze, de amúgy nem érdekel.

– És mit fogsz tenni ezzel a démonnal?

– Démont nem szokásom életben hagyni – jött a száraz válasz.

Megaira torkában gombóc nőtt. Nem volt benne biztos, hogy ő készen áll erre az egészre. Még abban sem volt biztos, hogy minden démon szörnyeteg… Ott volt például Julie, a diáklány testébe költözött démon, akivel egy vonaton találkozott. Ő inkább tűnt érdekesnek, mint kegyetlennek.

Megaira gondolatmenetének a bejárati ajtó csapódása vetett véget. Izmai megfeszültek, amikor meghallotta a zajt. Szíve majd’ kiugrott a helyéről, mire végre kinyílt a nappali ajtaja.

Megaira lélegzete elakadt a látványtól. Egy magas férfi lépett be elegáns, méregzöld öltönyben, kékeszöld szeme világított a félhomályban. Megaira szóhoz sem jutott.

Ismerte ezt a férfit.

Ő volt az a démon, akit Lukasz kocsmájában látott.

Mereven bámulta, a félelem a székhez bilincselte.

Ugyanez nem volt elmondható a nővéréről, aki olyan könnyednek és jókedvűnek tűnt, mintha egy régi ismerősével találkozott volna.

– Dalton, igaz? – szólította meg Szvetlána kedélyesen.

A férfi nem tűnt meglepettnek.

– Miben segíthetek? – kérdezte könnyed hangon, és levette zakóját, majd az egyik szék támlájára terítette. A szoba másik felében árválkodó bárszekrényhez lépett, kinyitotta, aztán egy kristályüvegből mélysárga italt töltött magának.

– Valaki? – kérdezte, és Megairáék felé lendítette az üveget, de a lányok egyszerre intettek nemet a fejükkel. – Ökör iszik magában – jegyezte meg a férfi halkan, majd felhörpintette a pohara tartalmát.

– Érdekelne, hogy mit keres egy kém a nappalimban – fordult feléjük, és mindkét kezével megtámaszkodott a szekrény lenyitott ajtaján.

Szvetlánának egy arcizma sem rezzent.

– Tudnom kell, hogy ki mérgezi a fegyverforgatókat – szólalt meg hidegen.

– Miből gondolod, hogy én tudom?

– Csak válaszolj!

– Így is, úgy is megölsz, nem? Legalábbis ez a terv. Akkor mégis minek válaszoljak?

– Ha válaszol, akkor nem bántjuk – szólalt meg Megaira.

– Hallgass! – sziszegte Szvetlána.

Dalton elmosolyodott.

– Nocsak, talán neked nem ez volt a terved? – kérdezte Szvetlánától.

– Csak beszélj!

– Tetszik a kis barátnőd ötlete – mondta, és megfordult, hogy még egy italt töltsön magának. – Esetleg elárulok ezt-azt, ha garantálod, hogy túlélem ezt a találkozót – mondta, miközben megfordult.

– Démonokkal nem kötök alkut.

Dalton mosolyogva megvonta a vállát.

– Nekem mindegy. Egyébként sem hinném, hogy két ilyen kislány képes lenne ártani nekem.

– Igaz – sóhajtott Szvetlána –, mi talán tényleg nem vagyunk ellenfelek neked. Azt hiszem, ideje tárgyalási stílust váltanunk. – Megaira felé fordult. – Ereszd szabadon a farkast.

Megaira tüdejében bennrekedt a levegő, de nem tétlenkedett. Levette a válláról a táskáját és remegő kézzel kibányászta a tőrt, majd a démon elé dobta.

– Ő majd szóra bír – jegyezte meg. Határozottnak akart tűnni, de hangja erőtlen volt.

Dalton feszülten egyenesedett ki, hitetlenkedve meredt az előtte megjelenő hatalmas állatra.

Setan Kober vicsorogva morgott a démonra, de nem mozdult meg. Megaira döbbenten vette észre, hogy az állat parancsra vár.

– Rendben – szólalt meg Dalton. – Ez némiképp megváltoztatta az erőviszonyokat, de még mindig felmerül bennem a kérdés, hogy ha úgyis meghalok, akkor mégis minek köpjek?

– Igaza van – súgta Megaira a nővérének. – Ennek nincs értelme. Ígérd meg neki, hogy életben hagyod, ha beszél.

Szvetlána láthatóan őrlődött egy darabig, mielőtt megszólalt volna.

– Oké, legyen. Megkímélem azt a tyúkszaros életedet, ha elmondod, amit tudni akarok.

– Mi a garancia?

Szvetlána keze ökölbe szorult.

– Ha még sokáig szívod a vérem, akkor semmilyen alku nem lesz. Egyszerűen rád uszítom ezt a dögöt, és mosolyogva nézem végig, ahogy szétmarcangol.

Dalton szeme elfeketedett, fogai pedig megsokszorozódtak és hegyessé váltak. Setan tett egy lépést felé és még vadabbul morgott. A férfi ettől észbe kapott és lehiggadt.

– Az illető egy méregkeverő, de én személyesen nem ismerem. Csak azt tudom, ki volt a mestere.

– Hallgatlak – fonta ölbe a karját Szvetlána.

– Az öreget Matheónak hívják, és Houtmont-ban lakik. – Dalton elmosolyodott a lányok kérdő tekintetét látva, majd hozzátette. – Ez Franciaországban van.

Szvetlána biccentett a húgának és felállt a fotelből. Egy szó nélkül hagyta el a szobát.

Megaira követte, de az ajtóból még visszafordult.

– Köszönjük – mondta a démonnak, majd a farkasra tévedt a tekintete. – Őrizd még egy darabig.

Az utcán Szvetlána kiengedte a felgyülemlett feszültséget: percekig dőlt belőle az orosz nyelvű káromkodás. Már messze jártak a démon tanyájától, amikor puha, selymes bunda simította végig Megaira ujjait. A lány riadtan emelte szívéhez a kezét.

Setan Kober sétált mellette.

– Haragszom rád – mondta neki Megaira, de elcsuklott a hangja. – Becsaptál! – Nem akart gyengének látszani a farkas előtt, így vett egy mély levegőt. – Szeretném, ha visszaváltoznál tőrré – mondta.

Ez nem parancs volt, csupán kérés, az állat mégis eltűnt, és halk csörömpölés jelezte, hogy a fegyver a betonon hever. Megaira lehajolt érte, majd elrakta. Mire felegyenesedett, Szvetlána már telefonált.

– Intéztem fuvart – fordult a húga felé, miután letette.

– Komolyan Franciaországba utazunk? – döbbent meg Megaira.

Szvetlána határozottan bólintott.

2. fejezet

Lukasz kocsmája előtt álldogáltak, és Megaira a rozsdaette, ősöreg furgont figyelte, amibe Szvetlána a táskáikat pakolta.

– Ezt nem értem – szólalt meg a férfi, aki Megaira mellett állt, whiskyspohárral a kezében. – Szvetlána mindig egyedül dolgozik.

A lány nem szólt semmit.

– Szóval miért is tartasz vele, csajszi? – folytatta Lukasz.

– Mert megkért.

– Ő biztosan nem kért ilyet.

– Honnan vagy ilyen biztos benne?

– Mert ismerem, mint a rossz pénzt – mondta, és felhajtotta az italát.

Szvetlána időközben végzett és a sofőrhöz lépett, majd szóba elegyedett vele; a kigyúrt, hallgatag férfi Lukasz egyik haverja volt, Bobnak hívták.

– Szvetlána a nővérem – szólalt meg Megaira.

– Hogy mid? – kérdezte Lukasz, de elfulladt a hangja és hevesen köhögni kezdett.

Megaira hátba vágta néhányszor.

– Nem azt mondtad, hogy ismered? – kérdezte.

– Úgy tűnik, nem eléggé – válaszolta Lukasz, amikor végre levegőhöz jutott. – Bár a ti szakmátokban ez nem meglepő. Úgy tudod a leghatásosabban megvédeni a szeretteidet, ha még te magad is úgy teszel, mintha nem léteznének.

Megaira gyomra görcsbe rándult. Sarah-ra és Nancyre gondolt, meg arra, hogy hátat fordított nekik. Talán Lukasznak igaza van, és tényleg ez a legjobb, amit tehetett.

Szvetlána intett Megairának, hogy indulnak, így a lány búcsút mondott a méregkeverőnek és beült a furgon hátsó ülésére. A visszapillantó tükörben látta, hogy a nővére Lukaszhoz lép. Nem hallotta, mit mondanak egymásnak, de száz szónál is többet ért az a tekintet, amit Szvetlána a férfira vetett. Amikor Lukasz finoman megcirógatta a lány arcát, Megaira elmosolyodott és félrefordult.

– Szóval a jégkirálynőnek is van szíve – jegyezte meg magának.

***

Egy napba telt eljutniuk Houtmont-ba, ami egy kellemes kisváros volt Franciaország szélén, nem messze Belgiumtól. Egy civil szemében nyugodt, békés helynek tűnhetett, akárcsak Angliában Brandon; a franciaországi fegyverforgatók kiképzőintézete ugyan nem Houtmontban volt, hanem a szomszédos Maubeuge-ben, ennek ellenére sok fegyverforgató lakott errefelé, és szép számmal akadtak méregkeverők is. No meg az isten tudja mennyi démon.

Megaira hanyatt feküdt a városka parkjának közepén, a fűben, és az égen úszó felhőket figyelte. Jobb kezében Setan Kober markolatát szorította és éppen azon gondolkodott, hogy soha nem került még ennyire messzire az otthonától.

Maga elé emelte a tőrt és megforgatta: a hullámos szélű pengén megcsillant a napfény. Még mindig haragudott Setanra, amiért eltitkolta előle emberi mivoltát, és ugyan kicsinyes bosszúnak érezte ő maga is, tőrként hordozta magával és nem engedte neki, hogy átváltozzon farkassá. Persze ráparancsolhatott volna, hogy változzon emberré, de nem akart. Ha a fegyvere nem bízik meg benne eléggé, hogy megmutassa magát, akkor ezzel nem tud mit kezdeni, ezt nem képes megváltoztatni. A szíve mélyén remélte, hogy Setan Kober jó okkal titkolózik előtte, és ő azonnal megértene mindent, sőt egyet is értene vele, amint tudná, mi az a titok.

De nem tudta…

Azt akarta, hogy a farkas önként valljon neki színt – bár erre nehezen lett volna alkalma, tekintve, hogy a tőrt vagy a bőrtokban tartotta, vagy a kezében szorongatta, de olyan erősen, hogy ujjaiból kifutott a vér – márpedig hogyha egy fegyvert valamilyen formában lefognak, azzal gátolják az átváltozásban.

A nővére hajolt be Megaira látóterébe.

– Kelj fel! – szólt rá Szvetlána, miközben mobilját a farzsebébe süllyesztette. A tőr felé biccentett. – Meddig akarsz még haragudni rá?

– Átvert! – morogta Megaira dühösen.

– És?

– Mit és? Tudta nagyon jól, hogy mennyire meg akartam ismerni. Nyugodtan nézte végig, ahogy Tilde meg a sleppje állandóan piszkált emiatt, pedig simán emberré változhatott volna.

Szvetlána megvonta a vállát.

– Nyilván jó okkal tette.

Megaira feltápászkodott a fűből.

– Te könnyen beszélsz, hisz’ bármikor csacsoghatsz a fegyvereddel.

– Hányszor hallottál minket beszélgetni?

Szvetlána svájci bicskája emberi alakban egy nagyjából tíz év körüli, szőke, kék szemű, mosolygós fiúcska volt – és Megaira soha nem hallotta megszólalni.

– Hát, elég csöndes, azt meg kell hagyni – motyogta Megaira bizonytalanul.

– Igen, mert néma.

– Néma? A fegyverek is lehetnek fogyatékosak?

– Ben nem fogyatékos, csak néma – dörrent Szvetlána a húgára.

– Jól van, bocsi – motyogta Megaira. – De akkor hogyan tette le az esküt?

– Akkor még volt hangja, de egy javítás során kontár kovácshoz került, aki miatt letört egy darab a dugóhúzójából – közölte a nővére. – Azóta nincs hangja.

– Miért nem cserélteted ki?

– Mert nem akarja – válaszolta Szvetlána, és tekintetéből Megaira látta, hogy nem kívánja folytatni a beszélgetést.

Egy darabig csak csöndben sétáltak egymás mellett. Elhagyták a parkot, és egy kőkerítésekkel övezett, kanyargós kis utcába fordultak be, ahol ritkán tűnt csak fel egy járókelő egyik-másik kanyarban.

– Úgy vettem észre, hajlamos vagy megfeledkezni róla, hogy ők nem emberek – szólalt meg Szvetlána és kedves, már-már testvéri szeretettel nézett a húgára. – Tudom, hogy megtévesztő a külsejük. Embernek néznek ki, emberként viselkednek… legalábbis nagyjából. De nem azok! És ennek megfelelően a gondolkodásmódjuk is egészen eltér a miénktől! – Szvetlána elkomorodott. – Tehát butaság a részedről haragudni rá.

– Szerintem egyáltalán nem állnak tőlünk olyan messze, mint ahogy azt sokan hiszik – morogta Megaira az orra alatt. – Egyébként hová megyünk?

– Találkozunk egy begyűjtővel.

– Mivel? – döbbent meg a lány.

– A begyűjtők olyan fegyverforgatók, akik az újonnan teremtett fegyvereket kutatják fel és szállítják be valamelyik Fegyverek Házába.

– És nekünk mégis mi dolgunk van egy ilyen begyűjtővel?

– Azt a fülest kaptam, hogy ő ismeri legjobban a helyi méregkeverőket. Ha valaki, akkor ő meg tudja nekünk mondani, hol találjuk azt a bizonyos Matheót.

Mintegy tíz perc séta után Szvetlána megállt egy barna díszkővel burkolt ház előtt. Ezt is derékig érő szürke kőkerítés vette körbe, mint az összes többit az utcában. Az egyforma házak katonásan sorakoztak egymás mellett, csupán színükben különböztek. Szvetlana az ajtóhoz lépett és becsöngetett.

– Nahát, te tudsz csengetni is – jegyezte meg Megaira, miközben arra vártak, hogy valaki ajtót nyisson nekik.

A nővére szúrós pillantást vetett rá.

Az ajtó kinyílt és egy tejfölszőke, kék szemű fiatal lány állt a küszöbön. Csupán egy lenge, csipkés hálóinget viselt, ami nem sokat takart belőle.

– Gyertek be – motyogta álmatagon.

A nappali felé invitálta őket, ami olyan rendetlen volt, mintha bomba robbant volna a közepén. A kanapéra csak azután tudtak leülni, miután elpakolták róla a ruhákat és az üres pizzásdobozokat.

– Kértek kávét? – kérdezte a lány, de választ nem várva átcsoszogott a nappaliból nyíló kis konyhába, ahol tornyokban álltak a mosatlan edények.

Vendéglátójuk percekig kutatott egy tiszta pohár után.

– Nem, köszönjük – szólaltak meg egyszerre.

A lány vállat vont.

– Ti tudjátok, de én iszom egyet, ha nem bánjátok. Egész éjszaka ébren voltam – közölte, majd egy bögre kávéval tért vissza. Leült a kanapéval szemközti fotelba, egyenesen az abban tárolt újságok tetejére.

– Te vagy Chloé, igaz? – kérdezte Szvetlána.

– Máskülönben nem engedtelek volna be titeket, nem igaz? Miben lehetek a segítségére két angol fegyverforgatónak?

Megaira a nővérére pillantott, de amaz nem tette szóvá, hogy ő igazából nem angol. Bizonyára nem törődött ilyen apróságokkal.

– Egy méregkeverőt keresünk.

– Az akad itt pár. Hogy hívják?

– Matheo.

Chloé gyöngyöző kacajjal felnevetett.

– Ti vicceltek, igaz?

– Nem.

– Akkor szimplán bolondok vagytok – mondta mosolyogva, majd belekortyolt a kávéjába. – Mégis mit akartok az öregtől?

– Az egyik régi tanítványa érdekelne minket.

– Ja, sejtettem – sóhajtott. – Elmondhatom nektek, hol találjátok, de sokra nem mentek az infóval.

– Miért? – kérdezte Megaira.

– Mert az öreget úgy őrzik, mintha maga a király lenne. Azt pletykálják, vannak többen is, akik arról a tanítványáról faggatnák.

– De ha ennyire félnek tőle, hogy fecseg, akkor miért van még életben?

– Edward inkább vigyáz rá, de pusztán számításból. Naivitás lenne azt gondolni, hogy nem ölné meg azonnal, ha már nem látná hasznát!

– Add meg a címet, Chloé – mondta Szvetlána hidegen.

– Te nem hallottad, amit mondott? – értetlenkedett Megaira. – Esélyünk sincs.

– Na, idefigyelj! – mordult Szvetlána a húgára. – Én katona vagyok, itt meg háború van, ha nem tűnt még fel! Ha bemajréztál, akkor maradj itt, de én nem tehetem meg, hogy nem megyek oda. Nekem ez a dolgom! Érthető voltam?

Megaira bólintott.

Chloé leírta egy cetlire a címet, és Szvetlána kezébe nyomta.

– Komoly őrségre számíts – közölte.

Szvetlána bólintott és elköszönt tőlük.

Elgondolkodva, de szaporán szedte a lépteit az árnyat adó fák alatt és összerezzent, amikor a húga mellette termett.

– Tuti, hogy otthagyjuk a fogunkat – mondta neki Megaira.

Szvetlána halvány mosolyra húzta a száját.

– Ne becsüld alá a képességeimet!

***

Matheo háza a város másik felében volt; a méregkeverő mester hatalmas, kétszintes, nyári lakkal és két garázzsal ellátott palotában lakott.

– Van mit a tejbe aprítania – jegyezte meg Megaira.

– Nem lesz könnyű dolgunk – tűnődött Szvetlána. – Kell egy terv.

– Csak a bejutásra, vagy a kijutásra is?

– Nincs a terveim között, hogy meghaljak, de a kijutásunk valószínűleg improvizatív lesz.

– Feltéve, ha lesz.

– Ne legyél ilyen negatív.

Órákig figyelték Matheo házát a szemközti épület takarásából, hogy felmérjék, hány őr lehet, hol, mikor és hogyan mozognak a háziak.

– Én a helyükben oda is raknék egyet – mondta Szvetlána, és az épület egyik kiugró tetőrészére mutatott.

– Vajon mind fegyverforgatók? – tűnődött Megaira.

– Adja az ég, hogy azok legyenek – súgta Szvetlána.

Megaira kérdőn fordult nővére felé.

– Egy egész csapat démon ellen nincs semmi esélyünk – magyarázta a nővére.

Megaira nyelt egy nagyot.

Várakozás közben rájuk esteledett, és Megairán eluralkodott a félelem. Ő nem volt képzett harcos, hisz’ épp csak elkezdte a tanulmányait, és komoly problémái voltak a közelharccal is.

– Legyen kéznél a tőröd – szólt rá Szvetlána, majd az épület széléhez osont.

Megaira vett egy mély levegőt, megmarkolta a fegyverét és követte nővérét.

A korábban látott nyitott tetőablakhoz igyekeztek, melyet Szvetlána alkalmasnak tartott a bejutásra. A kapuban és kertben strázsáló fekete ruhás őrök között viszonylag egyszerűen átjutottak, és egy bokor tövébe bújtak, ami csak méterekre volt a ház falától. Megaira hálát adott annak a hülyének, aki rózsalugast épített a fal mellé, megkönnyítve nekik a feljutást.

Szvetlána kilesett a bokor mögül.

– Készen állsz? – kérdezte a húgát.

– Nem – súgta Megaira.

– Helyes – mosolyodott el a nővére. – Gyerünk!

Egy pillanat alatt a fal tövénél termett, Megaira pedig igyekezett felvenni vele a tempót.

Megállt és felnézett az épület tetejére: jó magas ház volt. Az a különóra jutott eszébe, amikor Christopher sziklamászásra tanította. Elmosolyodott.

Mivel a mászáshoz mind a két kezére szüksége volt, fegyverét a szájába vette és óvatosan ráharapott.

Szvetlána már félúton járt, amikor Megaira elindult. Biztos kapaszkodók után kutatott a szúrós rózsaindák között és reménykedett, hogy a lugas nem egy ezeréves, korhadt tákolmány, elbírja majd mindkettőjüket.

A lugas teteje majdnem a cseréptetőig ért. Gyerekjáték volt az ereszcsatornába kapaszkodva felmászni a tetőre, ráadásul az ablak sem volt messze. Úgy lépkedett a cserepeken, mintha vékony jégréteg lenne, ami bármelyik pillanatban beszakadhat alatta.

Már majdnem odaért, amikor az egyik cserép kicsúszott a lába alól.

Ugyan az egyensúlyát sikerült időben visszanyernie, de a cserepet már nem tudta megállítani. Riadtan nézett a nővérére.

– Befelé! – morogta Szvetlána halkan, és besurrant a nyitott ablakon.

Megaira ugrás közben hallotta, ahogy a cserép lassan leszánkázik a tetőn. Abban a pillanatban, hogy odalent darabokra tört, Megaira hangtalanul földet ért a tetőablak mögötti szobában.

Csodálkozva látta, hogy a padlóra puha, vastag szőnyeget tettek le.

– Megmenekültünk? – kérdezte a nővérét, de alighogy felegyenesedett, fülsiketítő zaj rázta meg a csendet.

Riadóztattak.

– Sürgősen meg kell találnunk Matheót – közölte Szvetlána, és már neki is iramodott.

A ház belülről még nagyobbnak tűnt, mint kívülről. Egymás után nyitogatták az ajtókat, de egyik szobában sem találtak senkit.

– Az öreg nem igazán követi a divatot – jegyezte meg Megaira, ahogy a sokadik szobából léptek ki.

A bútorok valóban múlt századinak néztek ki; Megaira múzeumban érezte magát, amit annyira nem bánt. Szerette a múzeumokat.

Egy lépcsőlejáró felé tartottak, amikor Szvetlána megpördült.

– A fenébe! – szitkozódott, és húgát a falhoz préselte.

Megaira kikukucskált a fal takarásából és azonnal észre is vette, mi bosszantotta fel a nővérét: a lépcsőn három őr közeledett.

– Megvannak – mordult bele az egyik férfi a kezében szorongatott rádióba.

Megaira szíve a torkában dobogott. Úgy szorongatta a tőrt, hogy a vér egészen kifutott a kezéből.

– És most? – kérdezte.

– Vissza nem mehetünk. Az utunk arra vezet, amerről ők jönnek – mondta Szvetlána, és már támadásba is lendült.

Szvetlána tényleg igazán jól verekedett. Olyan gyorsan mozgott, mint a villám, és erős, határozott csapásokat mért áldozataira.

Megaira lába a földbe gyökerezett a félelemtől. Eddig is kellett harcolnia, de az csupán gyakorlás volt, minden alkalommal tudta, hogy biztonságban van. De most… most egyáltalán nem érezte magát biztonságban.

Megjelent még két őr. Szvetlána esélyét ez jelentősen rontotta – a két férfi azonban nem felé indult, hanem Megairát célozta meg.

A lánynak semmi nem jutott eszébe abból, amit tanult, a félelem leblokkolta. A két megtermett őr már csak pár méterre volt tőle.

– A tőr! – kiáltotta Szvetlána verekedés közben.

Megaira észbe kapott, és az őrök közé dobta a fegyverét. A farkas már a levegőben alakot öltött, és a lendülettől hajtva egyenesen az egyik férfire vetette magát és elharapta a torkát.

Megaira felkiáltott a farkas kíméletlensége láttán, de gondolkozni nem volt ideje, mert egy méretes ököl lendült felé. Lebukott és arrébb bukfencezett.

Épp csak felegyenesedett, amikor a férfi elkapta a nyakát és a falhoz vágta.

Megaira riadtan bámult támadója ébenfekete szemébe. Te nem ember vagy, gondolta.

A pánik megsokszorozta a lány erejét. Kapálózott és ököllel ütötte a férfi karját, de az emberfeletti erővel szegezte a falnak. Megaira sem kézzel, sem lábbal nem érte el a férfi testét, de nem adta fel.

– Nem szép dolog betörni másokhoz – sziszegte a férfi, és hatalmasra tátotta a száját. Irreálisan nagyra, amekkorára ember sosem lenne képes. Láthatóvá váltak sűrűn egymás mellett sorakozó hegyes fogai és kígyóra emlékeztető nyelve.

Megaira felordított – nem csak a félelemtől, a dühtől is.

A démon közelebb hajolt hozzá.

Száját még nagyobbra tátotta, de mielőtt beleharaphatott volna, váratlanul felüvöltött.

A farkas ugrott a démon karjára, amivel Megairát a falhoz szegezte. Amint enyhült a szorítás a lány nyaka körül, Megaira lefejtette a karmos ujjakat a torkáról.

A démon lerázta a farkast a karjáról, mire Setan a férfi lábát kapta el. A démon elvágódott és a levegőbe rúgta az óriási állatot, de Setan a két hátsó lábáról azonnal elrugaszkodott és a démon torkát célozta meg.

A férfi hörögve esett össze, miközben a farkas a nyakát marcangolta.

Megaira Szvetlánához szaladt.

Nővére a három őr mozdulatlan teste mellett, a földszintre vezető lépcső alján ült. Barna, sokzsebes nadrágja több helyen felszakadt, az alatta látszó sebekből vér szivárgott, arcát zúzódások tarkították. Fejét a falnak támasztva pihent.

Megaira a nővére mellé guggolt.

– Jól vagy?

– Kiválóan – lihegett a lány és elvigyorodott.

Egy pillanattal később a farkas szőrös teste simult Megaira hátához. Pofájából vér csöpögött, tekintetében vad tűz lobogott.

– El kell innen tűnnünk – fordult Megaira a nővéréhez.

– És el is tűnünk, amint beszéltünk az öreggel.

– A fenébe a makacsságoddal! – fakadt ki Megaira. – Hisz’ megsérültél! Kétlem, hogy túlélsz még egy támadást!

Szvetlána fújt egyet és feltápászkodott.

– Nincs vesztenivalónk, mind az öt őrt megöltük.

– Kint voltak öten, igen. De itt, a házban még akármennyien lehetnek, te magad mondtad – vágott vissza a húga.

Szvetlána már nyitotta a száját, hogy visszavágjon, de ekkor a mellettük elterülő sötétben nyikorogva kinyílt egy szobaajtó.

Sejtelmes fény derengett bentről. Megaira segített a nővérének felállni és az ajtóhoz léptek.

Egy ősz férfi állt a nyitott ablak mellett, a park látványában gyönyörködve.

– Matheo? – kérdezte Szvetlána.

– Talán ismerjük egymást? – fordult feléjük az idős férfi. Rövid ujjú ingében, vászonnadrágjában kicsit sem tűnt gonosznak, de még csak veszélyesnek sem. Egy egyszerű, fáradt öregember volt, semmi több.

– Nem. Egy tanítványa iránt érdeklődnénk – válaszolta Szvetlána.

A férfi zsebre rakta a kezét.

– Maguk igazán jó harcosok lehetnek – mondta.

– Kérem, segítsen nekünk! – kérte Megaira.

A lány kedves hangvétele minden bizonnyal tetszett Matheónak, mert elmosolyodott és közelebb lépett hozzájuk. De mielőtt bármit mondhatott volna, az ablakon egy őr ugrott be, majd kardjával hátba döfte.

Megaira a szájához kapta a kezét és hátrább lépett.

Matheo térdre rogyva, kikerekedett szemmel bámult rájuk.

– Vigyázzanak azzal a viperával – suttogta sebére szorított kézzel. – Kígyót melengettem a keblemen – lehelte, majd előrebukott és nem mozdult többé.

Az őr kirántotta az öreg testéből a kardot, de mielőtt rájuk támadt volna, a farkas eléugrott.

– Azonnal el kell innen tűnnünk – kiáltotta Szvetlána és megragadta Megaira kezét, majd az ablak felé húzta.

– De Setan – kiabálta a lány.

A nővére kilökte az ablakon.

– Setan Kober tud vigyázni magára – mondta Szvetlána, majd utánaugrott. Megint a húga keze után nyúlt és kirángatta az utcára.

Csak akkor álltak meg, amikor már jó néhány utcával arrébb jártak. Megaira kirántotta kezét a nővére szorításából.

– Hogy tehetted ezt? – fakadt ki. – Miattad cserbenhagytam a fegyveremet!

– Úgy véled? – kérdezte Szvetlána nyugodtan, és fejével a lány mögé biccentett.

A farkas komótosan bandukolt feléjük, bundájából egyenetlen időközönként vér csöpögött az aszfaltra.

– Megsérültél? – szaladt oda hozzá a lány, de az állat büszkén lépett el előle. – Akkor jó – vágta rá Megaira, és összekulcsolta karját a mellkasa előtt. – Ne hidd, hogy ennyitől megbocsájtok.

Az állat szusszant egyet, majd tőrré változott.

Megaira felvette a földről, és folytatták az útjukat vissza Chloé házához.

– Sok hűhó semmiért – sóhajtott fel a lány. – Semmivel nem lettünk okosabbak.

– Tévedsz – szólalt meg Szvetlána elégedetten.

– Hogyhogy? Hisz’ Matheo nem mondott semmit.

– Dehogynem. Kígyónak nevezte.

– És ez neked információ?

– Ne légy már ennyire buta, Megaira! Kikre mondják, hogy kígyó?

– Gonosz, számító alakokra?

– Igen. Gonosz, számító… nőkre.

3. fejezet

– Hogy mi? – fakadt ki Chloé. – Az öreg meghalt?

Felnevetett, majd a késői időpont ellenére belekortyolt a kávéjába.

– Baromi nagy szarban vagytok, ugye tudjátok?

– De miért? Hisz’ nem mi öltük meg! – erősködött Megaira.

– Te ezt nem érted. Az a nő – már ha tényleg nőről van szó – végtelenül hűséges lehet Edwardhoz. Nem őt fogja hibáztatni a mestere haláláért, hanem titeket. Hisz’ ha nem mentetek volna oda, akkor nem kellett volna megölni. És elhihetitek nekem, hogy nagyon, nagyon zabos lesz. A méregkeverők jobban ragaszkodnak a mesterükhöz, mint a tulajdon szüleikhez. De most már mindegy. Menjetek aludni!

Chloé felajánlotta nekik a vendégszobáját, ami legnagyobb meglepetésükre rendezett volt, bár nem túl tiszta – a lány valószínűleg soha nem használta. A két testvér mosakodás nélkül ájult a franciaágyba.

Reggel Megaira arra ébredt, hogy egyedül van. Amikor lement a földszintre, egy üzenet fogadta a bejárati ajtóra ragasztva.

Chloé azt mondta, pár napra el kell mennie. Én este jövök. Sz.

– Hát, szó se róla, nővérkém, nem vagy az a szószátyár típus! – motyogta a lány, és letépte a papírt az ajtóról.

Bement a konyhába, hogy valami harapnivaló után nézzen, de szörnyülködve állt meg a rengeteg mosatlan láttán.

– Én ebben a kupiban nem bírok meglenni – sóhajtott fel, majd ijedtében arrébb ugrott, ahogy a farkas bundájának karcos simítását megérezte meztelen lábszárán. – Te meg hogy kerülsz ide? – kérdezte az állattól, aztán eszébe jutott, hogy előző este nem tette el a tőrt, mert csupa vér volt.

– Na jó. Veled kezdem, undorító ez az alvadt vér – morogta. – Gyere!

Az állaton nyoma sem volt annak a vadságnak, amit előző nap Megaira látott rajta. Nyugodt léptekkel követte a lányt az emeletre.

A fürdőszoba – a lakás többi pontjához képest – rendes és tiszta volt, csak a szennyeskosárból lógtak ki a koszos ruhák.

Megaira a kádra mutatott.

– Ha megtennéd…

A farkas szusszant egyet, majd lomhán beugrott a kádba. Megaira megfogta a zuhanyrózsát és megnyitotta a vizet.

– Ezt szerintem nem fogod annyira szeretni, de borzasztóan nézel ki – közölte, majd ráengedte a vizet az állatra.

Setan lelapította a fülét és hunyorogva, vicsorogva morgott.

– Én szóltam – mosolygott Megaira.

A víz belefolyt a farkas orrába, mire az a fejét rázva prüszkölt, de nem mászott ki a kádból. Megaira magában hálát adott ezért neki, mert biztos volt benne, hogy nem bírná visszatartani, ha megindulna.

A csap alatti szekrényhez guggolt és átnézte a flakonokat.

– Hát kutyasampont nem találtam – jegyezte meg, mire a farkas felmordult. Megaira felállt és Setan felé fordult, majd a kezében tartott tusfürdőt mutatta neki. – Most ez is megteszi.

Kinyitotta és beleszagolt. Vadvirágillata volt.

Ahogy közelebb hajolt az állathoz, elfancsalodott.

– Neked viszont ázottkutya-szagod van.

Setan ismét felmordult.

– Jót is fog tenni neked egy kis virágillat – nevetett Megaira, és a farkas bundájába dörzsölte a tusfürdőt.

Jó ideje mosta már az állatot, el is fáradt a karja. Leült a kád szélére és a farkas szemébe nézett.

– Miért csináltad ezt velem? – suttogta.

Setan lehajtotta a fejét.

– Esélyt sem adtál nekem bebizonyítani, hogy bízhatsz bennem. Felfogod, hogy ez nekem mennyire fájt, mennyire rosszulesett? – A farkas nem mozdult, a lány folytatta. – Hogy éljek le veled úgy egy életet, hogy nem bízol bennem? És hogy várhatod el tőlem ezek után, hogy én bízzak benned?

Elhallgatott.

Minden erejével remélte, hogy a farkas emberré változik, bocsánatot kér és megmagyarázza neki, hogy miért tette, amit tett, de nem történt semmi. Megaira felsóhajtott, kezébe vette a zuhanyrózsát és lemosta az állatról a habot. Miután elzárta a vizet és végignézett a vékonnyá vált farkason, kitört belőle a nevetés.

– Most úgy nézel ki, mint egy ázott kiskutya.

Setan felmordult, és tiszta erejéből megrázta magát.

– Ne! – kiáltott Megaira, és a kezével védte az arcát, de így is csuromvíz lett. Csalódottan nézett végig magán. – Ezt muszáj volt?

A farkas elégedetten mászott ki a kádból, de Megaira eléugrott.

– Na, azt már nem – tárta szét a karját, mintha így meg tudná állítani. – Attól, hogy megráztad magad, még nem lettél száraz. Tuti biztos, hogy nem mehetsz végig a lakáson, mert ismét mocskos leszel. Vagy szeretnél még egy fürdőt?

Setan szusszant egyet, és leült a kád előtti kilépőre.

Megaira leakasztott egy száraz törölközőt a falról, leült a farkas elé és alaposan átdörzsölte a bundáját.

– Kész vagy – közölte pár perccel később.

Setan azonnal felpattant és kiszaladt a fürdőszobából.

– Hálátlan – motyogta Megaira az orra alatt. Egy percig még pihent ott a földön ülve, aztán összeszedte magát.

A takarítást a konyhával kezdte.

Elmosogatott mindent, majd letörölte a pultokat és felmosta a padlót. Setan a nappaliban feküdt; a lány elzavarta, mire a farkas a frissen mosott konyhakövön folytatta a fetrengést.

– Most éppen tökre megértelek, hogy nem akarsz emberré változni – sóhajtott Megaira, miközben egy összepenészedett ételmaradékos dobozt húzott ki a kanapé alól. – Befognálak segíteni akkor is, ha egy ötéves kölyök vagy egy százéves aggastyán vagy!

Órákba telt, mire a lány rendet rakott a nappaliban és kiporszívózott.

Az emeleten már sokkal kevesebb dolga akadt. Láthatóan Chloé kevesebb időt töltött ott, így nem is volt akkora a rendetlenség.

A lány szobája előtt megtorpant.

Tulajdonképpen kedves gesztus lett volna, ha kitakarít nála is, hiszen mégiscsak ingyen kaptak tőle szállást – ráadásul addig maradhatnak, ameddig csak szeretnének. Már megfogta a kilincset, amikor meggondolta magát és úgy döntött, hogy Chloé szobáját érintetlenül hagyja.

Helyette összedobott magának némi harapnivalót és szemügyre vette Chloé könyveit – némi keresgélés után talált angol nyelvűeket is a tömérdek francia között. Választott egyet és a kanapéra huppant vele.

– Látom, nem unatkoztál – jegyezte meg a nővére, amikor hazaérkezett.

– Hol voltál?

– Jelentést tettem.

– Akkor megyünk haza?

– Nem – sóhajtott Szvetlána, és elnyújtózott a fotelban.

– Hogyhogy? – Megaira becsukta a könyvet és letette a dohányzóasztalra.

– A Legfelső Tanács az eddigi sikereink után úgy döntött, hogy itt kell maradnunk megfigyelni.

– Megfigyelni? Mégis mit?

– Matheo házát. Tudni akarják, mit terveznek Edward emberei.

– Azt remélik, hogy Edward felbukkan, igaz?

Szvetlána bólintott.

– És meddig maradunk?

– Ameddig szükséges.

Megaira már szóra nyitotta a száját, de Szvetlána felemelt ujjával jelezte, hogy hallgasson.

– Tudom, hogy szeptemberben vissza kell menned, ne aggódj. Fogd fel úgy, mintha nyaralnánk.

– Javíts ki, ha tévednék, de szerintem egy nyaralás nem arról szól, hogy az ember egy rakás elvetemült démonbérenc elől menekül.

– Ne hisztizz!

– Hogy mit ne csináljak? – pattant fel Megaira. – Nem merem elhagyni a házat még fényes nappal sem! Az a tegnapi akció kikészített, rémálmaim voltak, ez minden, csak nem hiszti!

– Elég legyen! – kiabált rá Szvetlána. – Viselkedj már profi módjára!

– De én nem vagyok profi! – fakadt ki Megaira és visszaült.

Percekig nem szóltak egymáshoz, csak a farkas szuszogását lehetett hallani, aki a földön feküdt, fejét a padlón pihentetve, és a lányokat figyelte.

– Akkor most gubbasszak ebben a házban egy hónapig? – sóhajtott fel Megaira.

– Ha ez így neked jó, akkor igen. De nekem is segíthetsz a megfigyelésben.

Megaira nagyot fújt.

– Jól van… segítek.

***

Matheo házának megfigyelése borzasztóan unalmas volt. Napról napra csak ültek a szemközti épület falának tövében és vártak, de nem történt semmi. Az őröket nyilvánvalóan pótolták, mert megint öten őrizték a házat, de sem Matheo tanítványa, sem Edward nem jelent meg.

Chloé két hét elteltével keveredett haza. Percekig döbbenten állt a nappalija közepén és úgy nézett körbe, mint aki véletlenül valaki másnak a házába ment be.

– Ez ki volt? – kérdezte, de Megaira nem tudta eldönteni, hogy haragszik vagy hálás, így félve mutatott magára.

Chloé zavartan felnevetett.

– Hát igen, nem sűrűn rakok rendet. Köszi, hogy megcsináltad – mondta, és lehuppant az egyik fotelba. – És mik a fejlemények? Maradtok? Mentek?

– Szeptemberig itt maradnánk, ha nem bánod – közölte Szvetlána szárazon.

Chloé megvonta a vállát.

– Nekem mindegy, én sűrűn lelépek itthonról. Addig maradtok, amíg szeretnétek.

Megaira napjai továbbra is abból álltak, hogy Szvetlánával megfigyelték az öreg Matheo házát, ahol továbbra sem történt semmi. Akadtak olyan napok, amikor Megaira közölte, hogy ő inkább otthon marad, és ilyenkor olvasott, takarított vagy pihent.

– Elég fura a viszonyod a fegyvereddel – mondta Chloé az egyik ilyen napon.

A kávéját kortyolgatta és a farkast figyelte, aki Megaira lábánál feküdt a földön.

– Miből gondolod? – kérdezte Megaira.

– Hát, nem is tudom. Kedves is vagy vele, meg nem is.

– Ez hosszú történet.

– Én bírom a hosszú sztorikat – vigyorodott el a szőke lány, és törökülésbe helyezkedett.

Megaira nem szólalt meg azonnal. Nem volt benne biztos, hogy meg akarja-e osztani a lánnyal ezt a történetet vagy sem, aztán végül úgy döntött, hogy talán még segítene is neki, ha hallhatná Chloé véleményét, így beavatta a részletekbe.

– Ez azért kemény sztori – konstatálta a lány, amikor Megaira elhallgatott. – Meg sem fordult a fejemben, hogy nálad van annak a gyökérnek a fegyvere.

– Komolyan ennyi maradt meg neked az egész történetből? – dőlt hátra csalódottan Megaira. – Itt most nem ez volt a lényeg, és egyébként sem az övé. Többé már nem.

– Értem, értem, de a többire nem igazán tudok mit mondani, bocsi. Én vele értek egyet – mondta, és a farkas felé biccentett. – Ilyen szituban tuti, hogy én sem reklámoztam volna, hogy ki vagyok, és igyekeztem volna a lehető legjobban rejtve maradni.

– De akkor miért választott engem?

– Annak millió oka lehet. Egyébként meg szerintem túldramatizálod az egészet.

– Ezt hogy érted?

– Amit tett és tesz, az nem a te személyed ellen irányul. Persze nem tudom, mi lehet a háttérben, de arra tippelek, épp annyira próbál ezzel téged is védeni, mint saját magát.

A farkas békésen heverészett, csukott szemmel, fejét a mellső mancsaira fektetve; ha Megaira nem tudta volna, hogy miféle szerzet, akkor biztosra vette volna, hogy alszik.

– Nem hibáztathatod – folytatta Chloé. – Lehet, hogy utál emberi alakban lenni, valószínűleg a farkas vérmérséklete és lelkivilága jobban illik a személyiségéhez. Elvégre ők elsősorban lelkek! Meg aztán…

Megaira felkapta a fejét, ahogy Chloé elgondolkodva abbahagyta a beszédet.

– Mi aztán?

A francia lány vállat vont.

– Tudod, határozottan az az érzésem, hogy farkasként szeret veled lenni. Nézd csak meg, folyton itt téblábol melletted. Melyikünknek ilyen hűséges a fegyvere? Nézd meg az én vadászkésemet. Hiába tűnik úgy, mintha Jerome velem egyidős lenne, nem vagyunk barátok, már a szó hétköznapi értelmében. A küldetéseken együtt dolgozunk, de ennyi. Ha nem fegyver alakban van, eszébe sem jut mellém ülni, inkább a farkasod vagy Ben társaságát keresi. Tudod… ha a farkasod ember lenne, még gyanúsnak is tartanám a ragaszkodását.

Megairába beleszorult a levegő.

– Szerinted… Setan Kober, a földkerekség egyik legvérengzőbb tőre… ragaszkodik… hozzám?

Chloé a dohányzóasztalon álló gyümölcstálhoz nyúlt, elvett róla egy almát és Megairára kacsintott, miközben a gyümölcsbe harapott.

***

Az idő egyre csak múlt, de Matheo házánál nem történt semmi. Megaira nem panaszkodott: a francia vidék szép volt, és szabadnapjain Setannal az oldalán bátran barangolt a tágas mezőkön.

Már csak két hét volt hátra szeptemberig, amikor Megaira meghívást kapott egy csoportba az egyik közösségi oldalon; örömmel vette észre, hogy az osztálytársai hozták létre. A lány épp a Matheo házával szemközti épület tetején gubbasztott a nővérével, amikor a beszélgetés elkezdődött.

TONY: Két hét múlva évnyitó!

Megaira nem csodálkozott, hogy a fiú volt a csoport kezdeményezője, hiszen mindig is szeretett vezetői szerepet magára ölteni.

A válasz nem sokáig váratott magára:

RICK: És akkor mi van, haver?

TONY: Összefutottam Alannel. Azt mondta, hogy a felsőévesek maguknak rendezik az évnyitó ünnepséget.

BRENDA: Ez nem hangzik rosszul 

Megaira úgy döntött, hogy még nem szól bele a beszélgetésbe. Kíváncsi volt, hova lyukadnak majd ki.

BRENDON: Nem, hugi, ez egyenesen király!

KATE: Ti nem egy helyen vagytok?

BRENDA: De. Ez a tök itt ül mellettem.

TILDE: Idióták!

RICK: Ezt a pulykatojást meg ki hívta meg a csoportba?

TONY: Mind egy osztályba járunk. Joga van itt lenni.

TILDE: Így van, te szerencsétlen.

BRUNO: Én most ezt nem értem.

TILDE: Ezen miért nem lepődöm meg?

RICK: Hé, csajszi, ne piszkáld az óriásbébit!

Megaira közben végignézte a csoporttagok listáját és bepötyögte:

MEGAIRA: Hol van Jack?

Hirtelen vagy egy tucat üzenet jelent meg a kijelzőn a barátaitól, és felőle érdeklődtek.

MEGAIRA: Nyugi, srácok, jól vagyok.

TONY: Hol vagy? Egész nyáron nem láttalak. Elmentem a házatokhoz is, de nem mertem becsengetni.

MEGAIRA: Jól tetted. Nem voltam otthon, sőt még most sem vagyok.

BRENDA: Szóval?

MEGAIRA: Franciaországban vagyok.

RICK: Mi a jó fenét keresel te a csigazabálóknál?

MEGAIRA: Nyaralok.

TONY: Kivel?

Ugyan Megaira nem látta a fiú arcát, de ismerte annyira, hogy tudja, gyanakodik.

MEGAIRA: A nővéremmel.

TONY: Szvetlánával? Mióta vagytok ennyire jóban?

MEGAIRA: Most óta, Tony!

TONY: Jól van, ne kapd fel így a vizet, csak érdekel.

TILDE: Akkor túltárgyaltuk a hercegkisasszony nyári programját? Folytathatnánk a beszélgetést inkább az évnyitóról?

ANNMARY: Igen, az engem is jobban érdekelne.

BRENDON: És íme, Tilde visszhangja is megérkezett.

TED: És van valakinek valamilyen ötlete az évnyitót illetően?

Az osztályukba csak három íjász járt; Ted, Alex és Brendon. Többek meglepetésére ők mind a hárman inkább húztak az osztályhoz, mint a többi íjászhoz. Megaira jól emlékezett Tedre és Alexre, még a beavatási szertartásukról.

KATE: Engem az is érdekelne, hogy mik a szabályok? Biztos, hogy nem tehetünk azt, amit csak akarunk.

BRENDA: Igen, mind tudtuk, hogy téged a szabályok érdekelnek.

TONY: Nekem Alan annyit mondott, hogy egy tanárnak kötelezően ott kell lennie, de mi dönthetjük el, hogy kit hívunk meg.

Egy lövészlány is hozzászólt:

AMANDA: És ki legyen az?

RICK: Christopher? Az a tag tuti nem fog foglalkozni vele, hogy mi mit csinálunk.

TONY: Jó ötlet, de a vizsga vége óta nem látta senki. Valószínűleg küldetésen van. Az sem biztos, hogy elsejéig visszaér.

BRENDA: Akkor Alan.

KATE: Ne felejtsétek el, hogy Alan és Jared az elsőéveseket fogadja, szerintem nem érnek rá ilyesmire.

BRENDA: Igaz. Akkor mégis kit hívjunk meg?

TILDE: Nina?

Megaira biztos volt benne, hogy csak őt akarja bosszantani, így inkább nem reagált rá.

Egy kardforgató lány válaszolt Tildének: